Джейн Фийдър
Избраницата

Част 5 от „Ви“

Превод от английски: Ваня Пенева, 2011

chitanka.info

Пролог

Вимиера, Португалия

Август, 1808 година

Огромната, пламтяща в яркочервено топка на слънцето висеше на металносиньото небе и изпращаше немилостивите си лъчи към голата равнина. Не се виждаше дори едничко облаче, което да донесе облекчение. Далече, много далече блещукаха покрити със сняг планински върхове — недостижима Фата Моргана, а зад ниските хълмове, които обграждаха равнината, прибоят на Атлантика се разбиваше в насечения бряг.

Петдесетимата мъже от Трети драгунски полк на Негово Величество се обливаха в пот под яркочервените си униформи. Легнали върху изсушената земя, те с мъка поемаха въздух и си мечтаеха за хладните, разпенени вълни на океана и за заледения планински сняг — доколкото имаха сили да мечтаят.

Отново и отново тясната синя линия на французите излизаше иззад хълмовете и се насочваше към тях. Те стреляха в сините редици, виждаха как падат мъже, виждаха как другите се разколебават и отстъпват, за да се върнат само след минути с нови сили. Техните другари бяха мъртви или умираха, телата им мачкаха дивата мащерка, която с мъка оцеляваше в оскъдната почва заедно с няколко изсъхнали маслинови дървета и високи кактуси. Силният аромат висеше в неподвижния, парещ въздух.

Колко французи имаше от другата страна на хълма? Колко още атаки щяха да предприемат, за да завладеят равнината?

Майорът, който командваше малкия драгунски отряд, се обърна и се взря в маранята над лениво влачещата водите си река. Някъде там беше веригата хълмове, оттам трябваше да дойде английското подкрепление. Той се вслуша напрегнато, за да чуе триумфалния сигнал, който трябваше да възвести спасението. Бяха му обещали помощ. Не можеше да повярва, че са забравили обещанието си.

Ала когато дългият следобед отмина и слънцето най-сетне се накани да залезе, майорът разбра, че надеждата му е напразна. Няма да получи подкрепление. Бяха осъдени да загинат в тази пещ и да напоят изсъхналата земя с кръвта си.

Когато слънцето почти изчезна зад хълмовете, откъм морето повя лек бриз и раздвижи полковото знаме, забито в земята до трупа на младия корнет, който го носеше.

— Пак! Пак идват! — изкрещя сержантът му зад жалкия насип, който единствен ги пазеше от оръдията.

Майорът се обърна отново напред. Да, неприятелят напредваше неудържимо. В този миг зад него се появи окъпан в пот млад ефрейтор. В очите му светеше дива паника. Пъшкайки тежко, той произнесе няколко невероятни думи, които означаваха страшна смърт.

1.

Лондон

Юни 1810 г.

— Трябва да се оженя за едно от момичетата? Мили боже, човече, не ставайте смешен!

Силвестър Гълбрайт, пети граф Стоунхеридж, се взря невярващо в лицето на нервния дребосък, който зад огромното писалище в адвокатската си канцелария на Трийднийдъл стрийт изглеждаше като същинско джудже.

Адвокат Крайтън се покашля смутено.

— Мисля, че негово благородие беше много привързан към внучките си, милорд.

— И какво общо има това с мен? — поиска да узнае графът.

Адвокатът размести документите върху писалището си и кимна.

— Искаше да е сигурен, че някой ще се погрижи за младите дами, сър. Майка им, лейди Белмонт, има значително собствено състояние и не се нуждае от подкрепа. Тя, естествено, ще се премести във вдовишката къща, завещана от съпруга й, и то веднага щом решите да се заселите в Стоунхеридж Менър.

— Майката не ме интересува — изръмжа графът. — Бъдете така добър да ми обясните какво точно е написал братовчед ми в завещанието си. И то с прости думи, ако обичате. Убеден съм, че не съм ви разбрал правилно.

Адвокатът наблюдаваше клиента си с нещастно изражение.

— Не вярвам, милорд. Има четири внучки, дъщерите на виконт Белмонт и лейди Елинор…

— Да, знам. Белмонт загина край Нил и според реда за наследяване аз придобих право над Стоунхеридж. — Изпълнен с нетърпение, графът закрачи напред-назад между прозореца и вратата. Тясното помещение го вбесяваше. — Говорете по същество!

Адвокат Крайтън си помисли, че новият граф Стоунхеридж ще плаши хората много повече от предшественика си — грубия, измъчван от подагра четвърти граф. Ясните сиви очи на Силвестър Гълбрайт подчертаваха тясното лице и гледаха с неприятна проницателност, а белият белег, който пресичаше високото чело, придаваше нещо заплашително на фино изрязаните, изтънчени черти. Линията на устата издаваше нетърпение — качество, което очевидно споделяше с починалия си братовчед.

— Може би е най-добре ваше благородие сам да прочете условията — предложи Крайтън и извади един лист от купчината документи.

Подигравателен проблясък оживи хладните сиви очи.

— Нима се боите, когато носите лоши вести, Крайтън? — Лордът протегна бяла ръка с дълги пръсти и светкавично измъкна документа от ръката на адвоката. После се настани на единствения стол, прехвърли крак върху крак и зачете, като непрекъснато удряше с камшика си по високите ботуши за езда.

Големият часовник в ъгъла тиктакаше тихо, една едра муха напразно се блъскаше в стъклата на прозореца. Навън беше топъл юни. По улицата тъкмо минаваше търговец на зеленчуци и се провикваше проточено. Адвокат Крайтън преглътна нервно и шумът отекна ясно в напрегнатата тишина.

— Велики боже! — Ядосан, Стоунхеридж хвърли документа на писалището и отново се изправи. — Това е чудовищно! Наследявам титлата, Стоунхеридж Менър и къщата в Лондон, но нито едно парче земя и нито пени от богатството на стария скъперник. Освен ако не се оженя за едно от момичетата. Това няма да издържи пред никой почтен съд. Това е завещание на луд!

— Уверявам ви, сър, че последното условие е изцяло в рамките на закона. Негово благородие беше напълно с ума си, когато го написа. Аз бях там и се уверих в това. Имаме и свидетели — двама служители в имението. — Адвокатът се почеса по брадичката. — Като наследник вие имате право само върху титлата и двете къщи. Негово благородие имаше пълното право да се разполага с остатъка от имуществото си, както му харесва.

— И го е оставил на орда момичета!

— Според мен младите дами са много симпатични — осмели се да възрази Крайтън. Изражението на графа обаче му подсказа, че забележката му съвсем не е подействала утешително и той отново се покашля нервно. — Лейди Емили е на двайсет и две, милорд, но чух, че е сгодена. Лейди Клариса е на двайсет и една и доколкото знам, още не е обвързана. След нея идва лейди Теодора, която скоро ще стане на двайсет. Последна е лейди Розалинд. Тя е още дете… не е навършила дванайсет.

— Значи имам право да избирам между две от четирите грации — отвърна негово благородие и се изсмя мрачно. — Ако откажа да избера едно от момичетата, богатството на братовчед ми ще бъде разпределено между внучките му и за мен ще остане само една празна титла и нито пени в джоба. — Той застана до камината и опря лакът върху перваза, загледан замислено в сивата пепел. — Онзи проклетник очевидно е решил да си отмъсти, задето аз ще го наследя.

Адвокатът изпука с пръсти. Графът вдигна неодобрително вежди и го изгледа страшно. Крайтън побърза да сложи ръце върху писалището. Отколешната вражда между двата клона на семейството — Белмонт и Гълбрайт — беше общоизвестна, макар че никой от роднините вече не помнеше причината за раздора.

Четвъртият граф умря, без да се примири с факта, че семейството на далечния му братовчед ще наследи титлата. Смъртта на единствения му син го изпълни с горчивина и го направи още по-недоверчив и жесток.

— Обяснението не е толкова просто, милорд — заговори колебливо Крайтън. — В завещанието има и допълнителна клауза.

Графът се обърна рязко.

— Каква допълнителна клауза?

— Вижте, милорд… — Крайтън извади още един документ от купчината. — Младите дами и майка им ще научат за условията на завещанието едва един месец, след като сме уведомили вас.

— Какво? — Графът се изсмя невярващо. — Искате цял месец да живеят с мисълта, че няма да наследят нищо? Как тогава смеете да твърдите, че старецът е бил привързан към внучките си?

— Според мен негово благородие искаше да бъде справедлив, милорд… Опита се да ви даде шанс — възрази адвокатът. — Може би младите дами ще се изкушат да се съгласят с предложението ви за женитба… разбира се, ако решите да се спрете на една от внучките.

— Как да ухажвам млада дама непосредствено след смъртта на братовчед си? — попита разярено графът. — Момичетата са в дълбок траур. Все пак той беше най-близкият им роднина. — Лицето му изразяваше неодобрение. — Старецът е искал да ме представи като алчно нищожество… да, точно това е било намерението му.

Адвокат Крайтън се покашля нервно.

— Лорд Стоунхеридж нареди на роднините си да не спазват траур. Не им е позволено да носят черни дрехи и изрично е казано да продължат да изпълняват обичайните си дейности… и забавления. — Отново се почеса по брадичката и добави: — Ако познавахте негово благородие, сър, щяхте да разберете, че подобни указания са типични за него. Той не беше от хората, които почитат традицията.

— Защо толкова се е постарал да ми осигури почтен шанс, както го нарекохте? — попита недоверчиво графът.

Крайтън помълча малко, после се постара да обясни:

— Негово благородие щеше да е много недоволен, ако Стоунхеридж бъде лишен от необходимите средства за поддържането му. Освен това мисля, че той много държеше имението да остане в ръцете на член от семейството му.

— Аха. — Графът кимна бавно. — Карате ме да изпитвам съчувствие към бедния стар дявол… разкъсван между отвращението, че един Гълбрайт ще се засели в дома му и родовата гордост.

Между елегантно извитите му вежди се вдълба бръчка и белегът на челото се изви. Без да бърза, той нахлузи кафявите ръкавици и приглади фината кожа.

— Обвързването на един Гълбрайт с една Белмонт ще е нещо наистина необикновено.

— Прав сте, милорд.

— Желая ви лек ден, Крайтън. — Негово благородие кимна кратко и бързо се запъти към вратата.

Адвокатът скочи, за да придружи клиента си до изхода и по тясната стълба към външната врата. Застана на прага и учтиво изчака, докато графът възседна великолепния вран жребец и препусна по Трийднийдъл стрийт в посока Чипсайд.

Крайтън се върна с бавни стъпки в кантората си. Можеше само да се надява, че младите дами Белмонт не са чули нищо за скандалните обвинения, които преследваха граф Стоунхеридж на всяка крачка. Подобни слухове нямаше да го направят желан кандидат за женитба, особено като се има предвид, че е от клона Гълбрайт, което и без това беше сериозен недостатък.

Силвестър се върна в стаята си на Джърмин стрийт. Преди две години щеше да отиде в някой клуб и да се забавлява в компанията на приятели с чаша порто и колода карти. Но вече не можеше да понася онзи неловък момент на мълчание, когато влезеше в препълненото помещение. Погледите, които се отвръщаха от него, студеното държание на някогашните му приятели. Никой не пускаше остри забележки по негов адрес, никой не смееше да го обиди — освен Джерард. Защото Силвестър беше освободен от подозренията. Но не и реабилитиран.

Защото обвинението в страхливост е крайно позорно петно.

— Това е непоносимо! Как може да искат от нас да живеем на пет мили от един Гълбрайт? — Младата дама на пианото удари клавишите с такава сила, че се разнесе нетърпим звук. — Не мога да си обясня защо дядо е измислил тези условия.

— Дядо ти не е настоял да отидем във вдовишката къща, Клариса — възрази меко лейди Елинор, докато критично оглеждаше бродерията си. — Според мен тук трябва да сложа малко по-бледо зелено… — Тя избра копринен конец от кошничката до креслото си. — Няма опасност да ни пратят в затвора за длъжници, но сме принудени да пестим. Ако трябва да посегна към богатството си, за да изградя новия ни дом, това ще намали значително зестрата ви.

— Въобще не ме интересува ще имам ли зестра — отвърна рязко лейди Клариса. — И на Тео й е все едно. И без това нямаме намерение да се омъжим. Никога!

— Никога е много силна дума, скъпа — възрази все така меко майка й. — А какво ще кажеш за Емили и Розалинд?

Клариса се обърна рязко на столчето и сините й очи засвяткаха гневно.

— Просто ме е яд, че трябва да се преместим във вдовишката къща, след като винаги сме живели тук — призна тя.

— Не се вълнувай толкова, Клари. Винаги сме знаели, че ще се стигне дотам… след като татко загина. — Висока млада дама вдигна поглед от списанието, което четеше, и слънчевите лъчи позлатиха тъмнокестенявата й коса. — Къщата е просторна, ще има място за всички ни. Впрочем, когато се омъжа за Едуард, ще дойдете да живеете у нас.

— Бедният Едуард — засмя се развеселено лейди Елинор. — Не мога да си представя, че един млад мъж, дори отзивчив и добросърдечен като Едуард, очаква да прекара целия си живот с младата си съпруга, с майка й и трите й сестри.

— О, не говори глупости, мамо! — Емили скочи и устремно прегърна майка си. — Едуард те обича.

— Да, сигурна съм, че си права, скъпа ми Емили, аз също го ценя много — отвърна лейди Елинор и нежно притисна дъщеря си. — Въпреки това ние ще се преместим във вдовишката къща и ще я направим най-доброто място за живеене.

Двете големи дъщери познаваха този тон. Зад любезността на майка им се криеха желязна воля и умение да се налага — качества, които рядко пускаше в употреба, но дъщерите й се бяха научили да ги ценят.

— Къде е Тео, мамо? Обеща ми да ми помогне. Днес ще режем червеи. — Влязлото в стаята дванайсетгодишно момиче протегна ръка, пълна с мърдащи червеи.

— Ама че гадост, Рози! Махни ги оттук! — извикаха в един глас сестрите й.

Детето примигна зад големите си рогови очила.

— Изобщо не са гадни. Поне Тео не смята така. Червеите са част от експеримент… биологичен експеримент.

— Тео няма понятие от биологични експерименти! — изфуча Емили.

— Обаче се интересува от биология — отвърна остро Рози и впи поглед в червеите. — Когато човек се интересува от различни неща, научава много за живота. Дядо винаги казваше така.

— Напълно вярно, скъпа, но дневната съвсем не е място за червеи — укори я меко майката.

— Все едно дали са живи или нарязани — добави Клариса и енергично затръшва капака на пианото. — Махай ги оттук! Тео отиде да лови риба и никой не знае кога ще се върне.

Лейди Белмонт бързо се наведе над бродерията си, защото не искаше дъщерите й да видят как очите и се пълнят със сълзи. Всички бяха много близки със стария граф, но Тео беше любимката му и смъртта му я потопи в дълбока мъка. Лейди Белмонт знаеше какво чувства дъщеря й, но момичетата не можеха да я разберат. Тео имаше нужда от баща. Когато Кит загина, тя беше само на седем години и смъртта му я остави с потребности, които майка й не можеше да задоволи. Другите момичета се приспособиха по-добре към новата ситуация. Влиянието на дядо им беше важно за тях, но не жизненоважно както обичта към майка им. При Тео беше точно обратното.

След като старият граф умря, Тео се отдаде с душа и сърце на имението. Тя се грижеше за всичко, но от време на време се усамотяваше и се отдаваше на занимания, които винаги й бяха доставяли радост. Така се опитваше да преодолее мъката си. Почти не вземаше участие в живота на майка си и сестрите си. Не я беше грижа за домашния уют. Клариса беше права — Тео щеше да се прибере по здрач, но никой не можеше да каже, кога точно.

Същия следобед Силвестър Гълбрайт изпразни канче ейл в селската кръчма и доволно се облегна назад. Помещението беше мрачно и задимено, но той усещаше, че другите посетители го наблюдават скришом, докато пият и плюят в триците под краката си. Те не знаеха кой е той и в селото вече се носеха разни слухове. Твърде рядко се случваше изискани господа да отседнат в „Заека и кучето“ в Лулуърт и не само да пийнат нещо в кръчмата, ами и да поискат стая за нощувка.

Лорд Стоунхеридж обаче нямаше никакво намерение да разкрие кой е, защото предполагаше, че селяните и работниците са възприели враждебното отношение на семейство Белмонт към далечните роднини Гълбрайт. Подобни отношения често се предаваха от господарите на слугите, макар че никой не знаеше причината за враждата.

Силвестър стана от пейката и се запъти към изхода. Тази година лятото дойде рано. Селската улица беше заляна от слънчева светлина, калта беше изсъхнала, конярят в обора дремеше доволно, облегнат на стената и нахлупил шапка над очите. Между устните му висеше сламка.

Когато лордът го повика, момъкът скочи рязко и смутено затърка очи. Острата заповед го накара да се разбърза и той се втурна през настлания с павета двор.

— Оседлай коня ми!

Момъкът се поклони бързо и изчезна в обора. След пет минути се върна с готовия за път кон.

— Има ли пряк път през полето за Стоунхеридж Менър? — попита Силвестър, метна се на седлото и хвърли монета на коняря.

— Да, сър. През селото и после второто отклонение. Следвайте пътеката през нивите, тя ще ви отведе право в задния двор на господарската къща.

Лорд Стоунхеридж кимна кратко и дръпна юздите на жребеца. Никога не беше виждал дома на прадедите си и по някаква причина, която не беше в състояние да определи, искаше първо да си състави впечатление за къщата, имението и принадлежащите към него земи, преди да се представи на обитателите.

Последва указанията на момчето от обора и установи, че наистина се приближава към задната страна на къщата. Мина през един гъсталак и веднага щом се озова отново на открито, видя на отсрещния хълм ниската, разпростряла се на голяма площ къща в стил Тюдор. За да стигне до нея, трябваше да прекоси бърз поток, над който се издигаше тесен каменен мост.

Стоунхеридж Менър… неговият дом. Домът на бъдещите му деца. Деца, които ще носят името Гълбрайт. В гърдите му се надигна мрачно задоволство. От двеста години нито един Гълбрайт не беше стъпвал в земите на Стоунхеридж. Сега тази земя ще му принадлежи. Добре, че последният Белмонт е създал само момичета. Най-сетне Белмонтови ще бъдат изключени от наследството.

Освен…

Силвестър изруга полугласно и обърна коня си, за да поязди по продължение на потока. Къщата и заобикалящият я парк бяха нищо. Богатството беше имотът: гори и ниви, добитък и арендатори. Без достъп до тези източници на доходи къщата беше просто жилище на един джентълмен, а поддръжката й щеше да струва невероятно скъпо. Той беше сигурен, че парите, които бяха останали от баща му, няма да стигнат, за да живее в такава къща.

Но какво, по дяволите, знаеха четири млади момичета и майка им за управлението на такъв имот и за отношенията с арендаторите? Сигурно разчитаха на управителя и вече търпяха загуби. Само след няколко години земята щеше да западне.

Четвъртият граф Стоунхеридж е бил само един луд старец, каза си ядно Силвестър… все едно какво твърдеше онзи идиот, адвокатът.

Графът сърдито удари с камшика си стъблото на близкото дърво. Черният жребец се подплаши и изцвили пронизително.

— Спокойно, Зевс, няма от какво да се страхуваш. — Той потупа успокоително животното по шията и го насочи към малката дъбова горичка. Когато отново излезе на слънце, откри на брега самотна фигура, легнала по корем близо до водата. Неподвижността на момичето издаваше пълно съсредоточаване и това събуди любопитството му.

Той слезе от коня, върза юздите за един храст и бързо се запъти към фигурата. Влажният мъх приглушаваше стъпките му.

Откри обувките на момичето на няколко метра от мястото, където лежеше. Босите му крака стърчаха във въздуха. Роклята от неизбелен лен се бе вдигнала и разкриваше добре оформени прасци. Две дебели черни плитки лежаха на гърба й. Беше навила ръкавите си и двете й ръце бяха потопени във водата.

Циганка, която лови пъстърви с голи ръце, гласеше бързото заключение на Силвестър.

— Там, откъдето идвам, наказват бракониерите с един хубав бой — проговори той зад нея. Момичето не промени позата си и той разбра, че внезапната му поява не я е изненадала. Очевидно бе чула стъпките му, колкото и да бяха тихи.

— А ние тук направо ги бесим — отговори тя с мекия, провлачен дорсетски диалект, без да се обърне. — Е, понякога проявяваме милост и ги пращаме в колониите.

Силвестър неволно се усмихна на остроумния й отговор. Очевидно малката циганка не беше от плашливите. Той остана мълчалив над нея, завладян от съсредоточеността й, докато тя мереше силите си с рибата, скрита зад един плосък кафяв камък. По гладката повърхност на водата танцуваха слънчеви лъчи. Ръцете й останаха абсолютно неподвижни, докато плячката свикна с присъствието им. Само след миг тънките пръсти се стрелнаха напред и веднага след това тя измъкна от водата отчаяно мятаща се едра пъстърва.

— Хванах ли те, съкровище! — изсмя се тържествуващо момичето, вдигна рибата високо във въздуха, после я хвърли обратно в потока. Пъстървата направи скок и описа сребърна дъга над водата, преди да изчезне. На повърхността остана само бързо разширяващ се кръг от въздушни мехурчета.

— Защо я хвърли обратно? — попита изненадано Силвестър. — Беше достатъчно голяма за вечеря.

— Защото не съм гладна — отговори студено момичето, обърна се по гръб, седна и погледна нагоре към него, примигвайки от слънцето. — Впрочем, в тази област стреляме по натрапниците, които нямат работа на наша земя. А тази земя е на Белмонт. Границата е чак зад онези дървета. — С тези думи тя посочи на запад.

— Ако съм проникнал тук без разрешение, значи си имам добра компания — отговори иронично Силвестър и огледа лицето й с присвити очи. Това момиче приличаше на хлапак. Кожата й беше загоряла от слънцето, брадичката стърчеше упорито, а правото малко носле беше направо възхитително. Немирни черни кичури падаха почти до огромните теменужено сини очи. Прекрасна малка циганка.

Тя само вдигна рамене и скочи на крака. Изтърси полите на грубата ленена рокля и метна дългите черни плитки на гърба.

— Не ви засяга какво правя. Вие не сте оттук, нали?

Тя стоеше срещу него, леко разкрачена, опряла ръце на стройните хълбоци, позата на тялото и леко наклонената глава показваха ясно предизвикателство. Силвестър се запита дали е несъзнателно — обичайният й начин да се отнася към света. Това го развесели. Наистина очарователно циганче!

Той направи крачка към нея, усмихна се и протегна ръка да я хване за брадичката.

— Наистина не съм оттук, но много искам да се запозная отблизо с местните хора… по-точно с местните цигани. — Натискът на ръката му се засили и той се наведе над устните й.

Граф Стоунхеридж така и не разбра какво точно се случи в следващия миг. Само до преди секунда стоеше изправен и притискаше устни върху нейните, наслаждаваше се на топлия аромат на кожата й, усещаше брадичката й в шепата си… а сега лежеше по гръб в ледената вода на потока. Някой беше научил малката бракониерка да се бие.

— Жалък плъх… проклет уличен пес! — изкрещя вбесено тя откъм брега и очите й засвяткаха гневно. — Дано да ти е за урок, мръснико… как смееш така безсрамно да се възползваш от едно почтено момиче! Приближи се още веднъж и ще ти отрежа…

Остатъкът от тази тирада премина във възмутен писък, когато Силвестър скочи светкавично и я улови за глезените. Едно силно дръпване и тя падна на дупето си върху коравата земя.

Извика сърдито и се опита да се хване за някой близък храст, но опитът й за спасение се оказа безуспешен. Той я издърпа към себе си и тя цопна във водата. В първия миг потъна цялата, но бързо показа главата си, задъхана и бясна от гняв. Силвестър се изправи и я изгледа заплашително.

— Каквото повикало, такова се обадило, красавице — заяви ведро той. — Който те е научил на хватки, е забравил да ти обясни, че не бива да тържествуваш прибързано. — Разтърка ръце, за да махне калта, но бързо разбра, че е безполезно, и излезе от потока.

Момичето се надигна с мъка. Цялата му рокля беше в кал.

— Не ме наричайте красавице! — изкрещя вбесено тя, грабна шепа кал и я запрати към него. Улучи го точно между плешките и той се обърна с гневен вик.

Вече беше излязла на брега и очите й святкаха войнствено. Силвестър огледа мокрото, покрито с кал слабичко момиче, което очевидно беше готово да се бие с него, и изведнъж избухна в смях. Ситуацията беше повече от абсурдна.

Самият той беше мокър, ботушите му бяха пълни с вода и вероятно трябваше да ги хвърли — и всичко това само защото това дяволско момиче се вбеси от една безобидна целувка. Откъде можеше да знае, че една циганка ще реагира като римска весталка?

Силвестър вдигна ръце в знак на помирение.

— Искате ли да завършим с равен резултат? Според мен и двамата честно заслужихме победата.

— Чест ли? — изфуча тя. — Какво разбирате вие от чест?

Усмивката изчезна от очите му, тялото му се скова, ръцете му увиснаха безсилно, после неволно се свиха в юмруци.

Заподозрян сте, че сте опозорили своя полк. Какво имате да кажете по този повод, майор Гълбрайт?

Силвестър се озова отново в препълнената съдебна зала в Хорзгардс, потрепери от ужасяващото мълчание откъм пейките, където седяха другарите му от Трети драгунски полк на Негово Величество, усети пронизващия поглед на генерал лорд Ферингъм, който председателстваше съда. Какво да отговори на обвинението? Не съм виновен, милорд. Да, разбира се. Не се чувстваше виновен. Но дали наистина бе невинен?

Защо не можеше да си спомни какво се е случило, преди байонетът да го прониже? Защо Джерард не потвърди онова, което според него се беше случило? Той беше държал невъзможна позиция във Вимиера. Джерард трябваше доведе подкрепление, но французите успяха да завземат позицията, преди другарите им да стигнат до тях. И тогава случи най-големият за един полк военен позор — изгубиха полковото знаме. Джерард, приятелят му от детинство, заяви, че тръгнал да доведе подкрепление. Че не очаквал толкова силна френска атака срещу изолирания външен пост… че, каквото и да се е случило, пристигнал твърде късно. Майор Гълбрайт попадна в плен, хората му останаха да лежат мъртви зад насипа, полковото знаме падна в ръцете на врага.

С ужасна рана на главата Силвестър прекара дванайсет месеца във вонящ френски затвор. Мяташе се между живота и смъртта, докато най-сетне го размениха и го върнаха в родината — но там трябваше да се изправи пред военен съд. Наистина ли е имало ново френско нападение, преди капитан Джерард да му дойде на помощ? Или майор Гълбрайт е предал знамето на полка без бой?

Никой не можеше да даде ясен отговор. Силвестър не помнеше минутите, преди байонетът да се забие в главата му. Джерард твърдеше, че не е видял нищо и не може да даде показания по въпрос на честта. А точно там беше щекотливата точка. Нямаше конкретни доказателства за вина… но нямаше и конкретни доказателства, които да оневинят Силвестър.

А хората вярваха, в каквото си искат. Беше повече от ясно в какво вярва Джерард. Той беше първият, който обърна гръб на Силвестър и го наказа с презрение.

Сега младият мъж усети как онова заплашително усещане отново пропълзя по тила му. Тръпки, бодежи, странен прилив на неукротима енергия, от който кожата на главата му се сгърчи като от пристъп. Той вдигна ръка към челото и поглади твърдия белег, опитвайки се да се отпусне. Искаше да прогони първите признаци на болка със силата на волята си. Понякога успяваше да се отърве от мъченията, като улавяше болката съвсем в началото и запазваше пълно спокойствие. Затваряше очи, насочваше мъчителните мисли в друга посока и гонеше ужасяващата паника.

Сега обаче стоеше под яркото лятно слънце, което го заслепяваше. Много далеч от хладния мрак, от който се нуждаеше. Зад стиснатите му ресници премина светкавица и той потръпна. Беше закъснял. Оставаха му най-много двайсет минути, докато го нападне непоносимата, унизителна болка… двайсет минути, докато стигне до стаята си в селския хан.

Тео Белмонт го зяпаше смаяно. Какво стана изведнъж с този човек? Изглеждаше, сякаш стои на гробище, заобиколен от страшни призраци. Лицето му стана смъртнобледо, очите изведнъж помътняха, раменете увиснаха безсилно. Изглеждаше, сякаш са му отнели всички жили и мускули… сякаш са му източили кръвта. Без да каже дума, той й обърна гръб и забърза, препъвайки се, към коня си. Качи се тромаво на седлото и тръгна обратно по пътеката. Седеше приведен, главата му почти опряна на гърдите.

Кой беше този човек? Всъщност какво значение има? През Лулуърт рядко минаваха чужденци и присъствието им не смущаваше спокойния провинциален живот. И все пак… пътниците си гледаха пътя и не се мотаеха из чуждите имения.

Тео вдигна рамене и се наведе да изстиска мокрите поли на роклята си и да обуе сандалите. Краката й бяха отвратително мръсни. Неволно разтри дупето си и се намръщи от леката болка. Май се бе понатъртила… Непознатият й отмъсти, без да се съобразява с пола й… но и тя не се беше церемонила много с него.

Като си припомни добре приложената хватка, Тео се ухили доволно. Едуард щеше да се гордее с нея.

Тя забърза по брега на потока, за да стигне по-скоро до каменния мост. После се затича към къщата, треперейки от студ, защото откъм морето вееше свеж бриз и мокрите дрехи залепваха за тялото й.

— За бога, Тео, какво се е случило? — извика уплашено Клариса, която стоеше на голямата каменна тераса пред салона. — Видях те да идваш от потока…

— Щом непременно искаш да знаеш, паднах във водата — отговори сестра й. По някаква незнайна причина не пожела да разкаже на Клариса за срещата с непознатия. Случилото се не беше в нейна полза. Честността я принуди да признае, че се е държала по начин, който бе оставил у непознатия погрешни впечатления коя е и какво прави.

— Паднала си? — попита Клариса. — И как стана това?

Тео въздъхна. Сестра й винаги искаше конкретни отговори.

— Исках да хвана една пъстърва и се наведох повече, отколкото трябваше. Изгубих равновесие и… — Тя махна с ръка и влезе в дневната.

— Тео! — извика укорно Емили. — Ще изцапаш килима!

— О, съжалявам. — Младата жена виновно погледна локвичката, която започваше да се образува около стъпалата й.

— Тео, скъпа, няма да питам откъде идваш в това състояние — каза майката и остави бродерията. — Мисля, че е най-добре да минеш през задната врата. Не искам да развалиш най-хубавия ни килим.

— Разбира се… нали сега е на Гълбрайт. За малко да забравя. Извинявай, излизам. — Тео се обърна рязко и излезе от салона.

Лейди Белмонт въздъхна. Нямаше смисъл да пренебрегва фактите. С времето щяха да свикнат и колкото по-скоро приемат промяната, толкова по-добре. Някой ден отново ще заживеят щастливо и спокойно. Но тя не си правеше илюзии по отношение на Тео — средната й дъщеря щеше да й създава още много трудности. Къщата и земята й бяха в кръвта, тя ги обичаше от душа и сърце. Те бяха духовното наследство от баща й и дядо й, които обожаваха малкото момиче.

2.

— Пристигна пратеник от селото, милейди.

— О, благодаря, Фостър. — Лейди Белмонт се усмихна бегло на иконома и взе плика от сребърната табличка. Не познаваше енергичния почерк и смръщи чело, защото бе предположила, че писмото е от някои съсед — може би покана за чай или нещо подобно. Предписанията на стария граф относно траура бяха известни на всички, но хората от околността знаеха, че тя няма да приеме покана за бал или соаре.

— Фостър, кажете на готвачката след половин час да дойде при мен, за да обсъдим менюто — заповяда тя и отнесе писмото в малкия салон, където уреждаше домакинските въпроси и частната си кореспонденция. Разряза плика с ножчето за писма и разгъна тънката хартия.

„Лорд Стоунхеридж ще се чувства поласкан, ако лейди Белмонт му позволи да й изкаже почитанията си днес следобед. В случай, че посещението е неудобно, милейди би могла да предложи друг ден и час. Негово благородие се намира в странноприемница «Заекът и кучето».“

Е, да, рано или късно трябваше да се стигне до тук. Елинор сгъна листа, без да съзнава, че нервните й пръсти непрестанно приглаждат гънките. Преместването във вдовишката къща няма да й отнеме повече от два-три дни. Имаха достатъчно помощници. Още днес ще отиде в къщата и ще огледа всички помещения. Мебелировката беше задоволителна, но трябва да реши къде ще разположи личните си вещи. Ще вземе със себе си всичко, което в деня на сватбата си беше донесла в Стоунхеридж Менър…

Елинор примигна, за да прогони напиращите сълзи, и енергично изпъна рамене. Чувството за загуба все още беше много силно: безсмисленият й гняв, че бракът й продължи толкова кратко, че Кит загина рано от насилствена смърт… прекалено рано! Ръцете на онова френско чудовище бяха оцапани с кръвта на половин поколение англичани.

— Мамо, ние отиваме в дома на свещеника. Искаш ли да предадем нещо на мисис Хавършам?

Емили влезе в салона, свежа и елегантна в следобедната си рокля от колосан памук. Носеше сламена шапка, която подчертаваше гъстите кестеняви къдрици, и фини полуботушки.

— Питах готвачката готова ли е телешката пача, която обеща на мисис Хавършам — допълни Клариса, която надникна над рамото на голямата си сестра. Като видя изражението на майка си, девойката присви очи. — Какво ти е, мамо? Лоша вест ли си получила?

Елинор само се усмихна и поклати глава. Клариса беше най-чувствителната от дъщерите й. Веднага усещаше настроенията на майка си и реагираше.

— Нищо ми няма, мили мои. Просто ни предстои труден ден. Лорд Стоунхеридж е изпратил писмо, че смята да намине днес следобед.

— О, не! — изохка Клариса. — Защо не ни остави на мира? Защо трябва да прави визити на учтивост? Може просто да каже, че смята да се нанесе тук, и ние ще се изнесем… Така поне няма да се срещаме.

— Не говори глупости, Клариса — укори я строго Елинор. — Трябва да спазваме правилата на приличието и ти много добре го знаеш. Ние ще бъдем съседи и сме длъжни винаги да се отнасяме учтиво към него. Ясна ли съм?

— Да, мамо. — Но очите на Клариса блеснаха войнствено и меката й уста се присви.

— Смятам, че той няма да се задържа дълго тук — рече винаги практичната Емили. — През сезона ще стои в Лондон, а през останалото време може да живее в ловната хижа и в Шотландия. Лулуърт е твърде тихо място за нехранимайко като него.

— Емили! Откъде научи този вулгарен израз — възмути се майката, но очите й се смееха. — Не можеш да знаеш дали негово благородие наистина е… нехранимайко, както го нарече.

— Разбира се, че няма откъде да знам — засмя се Емили. — Но се обзалагам, че е точно такъв. — Устата й се изкриви презрително. — Сигурно е денди като ужасния братовчед Сесил.

— Всички Гълбрайтови са ужасни като братовчеда Сесил — изчурулика Рози, която досега се беше крила зад сестрите си.

— Престанете веднага! — заповяда енергично майката. — Не разбирате ли, че давате лош пример на Рози! Ела тук, детето ми.

Рози изникна иззад широката пола на Емили и Елинор огледа критично външността й.

— Чорапите ти са се смъкнали, а на роклята има петно от мармалад. Вече си достатъчно голяма и нямаш право да изглеждаш мърлява. Какво ще си помисли мисис Хавършам, като те види?

Рози затърка лепкавото петно, докато гледаше майка си над очилата и дъвчеше долната си устна.

— И без това не искам да ходя при мисис Хавършам. Роби обеща да ми покаже консервирания си паяк. Твърди, че имал десет крака, но аз знам, че е невъзможно. Паяците са осемкраки.

— Не може да влезеш в свещеническия дом и да не кажеш добър ден на мисис Хавършам — възрази Емили и се наведе да вдигне чорапите на сестра си.

— И Тео ли ще дойде с вас? — попита Елинор и оправи роклята на Рози.

— Не, тя обикаля нивите с Бюмон. Трябва да решат кои ниви ще останат неразорани след есенната реколта.

— Освен това имала да говори с лорд Грийнхем — добави с усмивка Клариса.

— Защото изисканият господин отново се оплакал от състоянието на живите ни плетове — обясни Емили. — Постоянно мърмори, че ловците не можели да открият лисичите бърлоги, ако не поддържаме пътищата в идеално състояние. Обаче пазачите на дивеча не си помръдват пръста да маркират местата на лисиците… Как може ловецът да запуши дупките, като не знае къде са, пита Грийнхем!

— Той е жесток! — извика гневно Рози. Бузките й пламтяха, очите зад стъклата на очилата искряха от възмущение. — Според мен е ужасно да запушват дупките на лисиците и бедните животни да не могат да се измъкнат. Ловът е жестоко занимание. Веднъж Тео ми разказа за една лисица, която непрекъснато обикаляла дупката си, за да намери някакъв отвор и да се спаси от ловците, но всички дупки били запушени. И тогава кучетата се нахвърлили върху лисицата и я разкъсали. Отвратително е! Толкова грозно и страшно!

Гласът й затрепери подозрително и всички разбраха, че предстои шумен и зареден с емоции пристъп на плач.

— Ловният сезон започва чак след четири месеца — побърза да се намеси Клариса. — Обещавам ти, че в нощта преди лова ще се измъкнем тайно и ще отпушим всички лисичи дупки.

Лорд Стоунхеридж сигурно също има какво да каже по този въпрос, помисли си Елинор. Сега земите бяха негови, но нямаше смисъл да тревожи още повече Рози.

— Моля ви, върнете се навреме за срещата с лорд Стоунхеридж. Обещавате ли ми? — В гласа й прозвуча умора.

Големите дъщери я погледнаха и майката разбра, че и те са си помислили същото като нея. Трите си кимнаха в знак на съгласие.

— Разбира се, мамо. Хайде, Рози. Да побързаме. Ще тръгнеш, както си. Роби и консервираният паяк няма да забележат, че имаш петно на роклята, а мисис Хавършам ще си затвори едното око. — Емили хвана ръката на сестра си и я изведе от салона. Клариса ги последва.

Елинор уморено разтри слепоочията си. Следващите дни щяха да подложат нервите й на изпитание, но щом се установят във вдовишката къща, отново ще заживеят нормално. И ще поддържат цивилизована дистанция спрямо новия граф. Чайовете и други подобни забавления, които предлагаха съседите, сигурно няма да са особено привлекателни за „нехранимайкото“ — каквото и да означаваше това.

Елинор дръпна шнура на звънеца и когато Фостър се появи, каза:

— Когато Тео се върне, кажете й веднага да дойде при мен.

— Разбира се, милейди. — Фостър се поклони. — Готвачката чака.

— Изпратете я… О, и още нещо, Фостър. Днес ще ни дойде на гости лорд Стоунхеридж. Ще го приема в дневната. Донесете ни бутилка…

— Според мен лейди Тео щеше да предложи бордо от осемдесет и девета, милейди.

Елинор се усмихна, макар че на сърцето й беше тежко.

— Да, тя е наясно. Дядо й често я водеше в избата. Сигурна съм, че знае мястото на всяка бутилка.

Фостър кимна тъжно.

— Ще донеса всичко необходимо, мадам. — Запъти се към вратата, но изведнъж спря и се покашля неловко. — Простете, милейди. Предполагам, пристигането на лорд Стоунхеридж означава, че вие и младите дами скоро ще се преместите във вдовишката къща?

— Точно така, Фостър.

Икономът отново се покашля.

— Надявам се, че няма да ме уволните, милейди?

Елинор решително поклати глава.

— Разбира се, че не, Фостър. Но според мен е по-добре да останете в господарската къща, за да я управлявате, както досега. Убедена съм, че лорд Стоунхеридж няма да се откаже да използва вашия опит в домакинството и със служителите.

— Бих предпочел да дойда с вас, милейди. Готвачката и мисис Грейвс мислят същото. — Икономът се поклони отново и излезе от салона.

Елинор въздъхна и забарабани с пръсти по писалището си. Животът във вдовишката къща щеше да е много по-приятен с иконома, икономката и готвачката, които познаваше от двайсет години. Но спрямо новия собственик не беше особено почтено да вземе със себе си най-опитните хора.

Елинор стисна устни. Новият собственик беше Гълбрайт. Тя не му дължеше абсолютно нищо, а слугите, които бяха верни и предани на Кит и баща му, също не дължаха лоялност на един Гълбрайт.

Скоро готвачката почука на вратата и лейди Белмонт посвети вниманието си на менюто за седмицата. Забрави дори, че трябваше да поговори с Тео за гостенина, когото очакваха следобеда.

Тео се върна вкъщи малко преди обяда. Умираше от глад, защото бе излязла още в седем и през цялото време беше яздила, но веднага щом влезе в трапезарията, майка й и сестрите й разбраха, че е в добро настроение.

— Дано да има пържени яйца — отбеляза весело тя и подуши към кухнята. — Надявам се, че сте прекарали преди обеда приятно… Бюмон направи отлично предложение за Лонг Мидоу… Твърди, че трябва да зазимим ливадата, както направи мистър Коук в Холкем, а после да засеем овес и…

Тя млъкна изведнъж и внимателно огледа всички присъстващи на масата. Всяко лице издаваше видимо напрежение, само лицето на Рози беше спокойно. Малката й сестра разрязваше пилешкото крилце в чинията си с вниманието и концентрацията на хирург.

— Какво се е случило? — попита изненадано Тео.

— Нищо неочаквано, скъпа — отговори спокойно Елинор и си взе парче шунка. — Лорд Стоунхеридж ще дойде днес следобед да ни изкаже почитанията си.

— Разбирам. — Тео вдигна капака на купата с яйцата и веднага го остави обратно. Седна на обичайното си място и се взря с невиждащ поглед в красивата маса от черешово дърво. Пръстите й несъзнателно мачкаха парче хляб. — Още днес ли ще трябва да опразним къщата?

— Не, разбира се, че не. Трябва да се споразумеем някак си… има много неща за уреждане.

— И един Гълбрайт, естествено, ще прояви готовност да уреди нещата по цивилизован начин — отвърна хапливо Тео. — Това обаче нямаше да се хареса на дядо.

Елинор си каза, че сега не е добър момент да започва спор.

— Очаквам да си тук, когато пристигне лорд Стоунхеридж, Тео — рече твърдо тя.

Тео бутна стола си. Изведнъж бе изгубила апетит.

— Би ли ме извинила, мамо? Обещах да посетя Гарднърови в селото. Раната на Джо не иска да зарасне, а жена му скоро ще роди.

— Очаквам да си тук, когато лорд Стоунхеридж дойде да ни посети, Тео — повтори спокойно Елинор, без да откъсва поглед от лицето на дъщеря си.

— Разбира се — отвърна нетърпеливо Тео и хвърли салфетката на масата. Кимна кратко на сестрите си и изскочи от стаята.

Не, тя не можеше… нямаше да го направи… да посрещне един Гълбрайт в дома си с добре дошъл. Той идваше да й вземе къщата, земята, арендаторите… всичко, което й беше скъпо и мило… всичко, което олицетворяваше паметта на дядо й и баща й… всичко, за което беше работила упорито през последните три години, откакто управляваше имота. Земята беше плодородна, арендаторите работеха усърдно и бяха доволни. Тази земя й принадлежеше, а Гълбрайт идваше да й я вземе. Тя познаваше всяко дърво, всяко растение, всяка бразда от своята земя. Познаваше арендаторите, проблемите и радостите им, живееше с техните грижи. Познаваше мързеливите и работливите, познаваше децата им. И селяните я познаваха.

Изведнъж Тео осъзна, че стои на стълбището и стиска резбования парапет с такава сила, че кокалчетата на пръстите й са побелели. Преддверието беше празно, масивната дървена врата стоеше отворена и в снопа слънчева светлина танцуваха прашинки. Погледът й обходи помещението и спря за момент върху всеки от добре познатите предмети: пейката до вратата, където баща й сядаше да събуе мръсните си ботуши, дългата маса, голямата медна ваза, пълна с розови пъпки, широката каменна камина, където през зимата постоянно гореше буен огън и посрещаха гостите с топло подправено вино. Там на Коледа събираха всички арендатори и семействата им…

Тео промърмори няколко ядни проклятия, грабна ръкавиците и камшика за езда от масата и забърза към оборите. Граф Стоунхеридж няма да се радва на присъствието й. Тя имаше да върши по-важна работа.

В трапезарията цареше потиснато настроение.

— Тя ще се върне, мамо — каза неуверено Емили.

— Надявам се — пошепна лейди Елинор и остави салфетката си на масата. — Рози също трябва да се представи добре. Надявам се някоя от вас да се погрижи за външността й.

Когато майка им излезе от стаята, Клариса и Емили въздъхнаха.

— Тео ще ни създаде трудности — рече Клариса. — Това е несправедливо спрямо мама.

— Не е справедливо и спрямо нас — отвърна раздразнено Емили. — Надявам се Едуард да се върне по-скоро от тази ужасна война в Испания и Португалия и да се оженим. Тогава ще дойдете да живеете с нас и ще кажем на този… на този Гълбрайт да върви по дяволите!

— Емили! — извика Клариса, шокирана от думите на сестра си, макар да проявяваше разбиране към състоянието й.

— Ела с мен, Рози. Трябва да се преоблечеш — нареди строго Емили, опитвайки се отново да влезе в ролята на сериозната голяма сестра. — А ти, Клари, се опитай да намериш Тео. Тя те слуша.

— Невинаги — въздъхна Клариса, но бързо излезе навън, за да потърси сестра си.

Тео не се виждаше никъде. Конярчето в обора каза, че е взела новия скопен кон, за да го раздвижи.

— Този кон непрекъснато прави номера — оплака се момчето. — Можем само да се надяваме, че лейди Теодора ще го удържи.

Клариса винаги подкрепяше сестра си в опитите й да се справя с темпераментните млади коне, но днес не беше в настроение за това. По-добре да се върне в къщата и да си смени роклята, за да е подготвена за предстоящото мъчение.

Силвестър яздеше по алеята към Стоунхеридж Менър и се оглеждаше доволно. Обонянието му възприемаше с наслада разнообразните миризми, а погледът му не се откъсваше от дома на дедите му, който вече му принадлежеше по право. Боядисаната в бяло, носена от огромни дъбови греди сграда се издигаше широка и величествена в края на описващата полумесец входна алея. Била е построена преди повече от триста години, припомни си лордът. Леко заостреният покрив от червени керемиди грееше под следобедното слънце, а красиво шлифованите стъкла на високите прозорци блестяха. Силвестър огледа добре поддържаното площадче пред къщата и не видя нито един плевел. Живият плет беше грижливо подрязан, а розовата градина изглеждаше направо великолепна. Зад нея проблясваше матовосинята вода на залива Лулуърт.

Всичко това щеше да му принадлежи, ако беше готов да плати определената цена. Днес следобед щеше да разбере колко висока е тази цена. Ставаше въпрос за две сестри. Лейди Клариса и лейди Теодора. Етикетът предписваше да се насочи първо към представите му за добра съпруга. Бракът им щеше да е брак по разум и целесъобразност — поне що се отнася до него, но може би дамата имаше други очаквания. Добре, че дядото се бе погрижил внучката му да не разбере какво й се готви.

Силвестър се усмихна, слезе от коня и предаде юздата в ръцете на чакащия коняр.

— Пристигна! — извика Рози и влетя в дневната през високата врата към терасата. Бузите й бяха зачервени от вълнение. — Видях го да се изкачва по алеята.

— Как изглежда? — попитаха възбудено сестрите й.

— Тихо! — заповяда енергично майката. — Ела при мен, Рози, и седни прилично.

— Язди огромен черен кон — довери момиченцето на сестрите си. — Носи боброва шапка, зелен жакет и кафяви бричове…

— Лорд Стоунхеридж, милейди — обяви в същия момент Фостър и Рози веднага млъкна.

Негово благородие влезе и се поклони, дамите се надигнаха да го поздравят.

— Добри дошли в Стоунхеридж, милорд. — Елинор се усмихна учтиво, мина по излинелия килим и му подаде ръка.

Графът се наведе над ръката й и си помисли, че с тази мека кестенява коса, със сините си очи и елегантната фигура лейди Белмонт е забележително красива дама.

— Позволете да ви представя дъщерите си.

Силвестър веднага забеляза пръстена с искрящ диамант на дясната ръка на лейди Емили и учтиво се поклони. Значи това беше сгодената сестра… и тя е много красива, каза си той, много прилича на майка си. След това посвети цялото си внимание на лейди Клариса.

— Милорд. — Младата жена бързо издърпа ръката си от неговата. По-тъмна от сестра си, но със същите сини очи. Фигурата й не изглеждаше толкова елегантна… твърде слаба ако трябваше да бъде честен. Въпреки това момичето беше доста приятно. И за съжаление нелюбезно.

— А това е Розалинд.

Силвестър стисна ръката на момичето, което го наблюдаваше с любопитство през големите стъкла на очилата си.

— Интересувате ли се от биология? — попита веднага Рози.

— Не особено — отвърна слисано Силвестър.

— И аз така си помислих — рече малката, сякаш той бе потвърдил отдавнашната й негативна оценка. — Гълбрайтови със сигурност не се интересуват от такива неща.

Силвестър хвърли объркан поглед към лейди Белмонт, която изглеждаше доста угрижена.

— Вече можеш да се оттеглиш в стаята си, Рози — отбеляза доста остро майката.

Момичето понечи да протестира, но Клариса усети неловкостта на майка си и бързо изведе малката сестра от дневната. Не стига, че Тео отсъстваше, ами и Рози с обичайната си непосредственост щеше да влоши положението още повече.

— Няма ли да седнете, лорд Стоунхеридж? — Лейди Белмонт посочи едно кресло и зае обичайното си място на дивана. — О, благодаря, Фостър. Сигурна съм, че лорд Стоунхеридж няма да ни откаже чаша бордо.

— Много ви благодаря. — Силвестър, който искрено се надяваше, че виното ще разведри напрегнатата атмосфера, отпи голяма глътка и кимна доволно. — Отлична реколта.

— Избата ни е много добре снабдена, сър — отговори с достойнство икономът. — Джентълмените постоянно подновяват запасите ни.

— О! Не знаех, че по дорсетското крайбрежие има контрабандисти.

— Търговията процъфтява — засмя се Емили. — Нашата Тео преговаря с тях. Ако желаете да разберете как функционира системата, трябва да попитате нея.

— Тео? — погледна я изненадано Силвестър.

— Сестра ми, сър.

— Лейди Теодора? — Объркването на Силвестър нарасна.

— Трябваше да се погрижи за някои спешни неща около имението — обясни спокойно Елинор. — Сигурна съм, че скоро ще се върне. — Но изобщо не беше сигурна.

Силвестър остави чашата си на масата. Беше време да преминат към същественото.

— Имате ли нещо против да поговорим на четири очи, мадам?

Елинор стана веднага. Лицето й издаваше облекчение. Очевидно и тя не одобряваше опитите да се води учтив, нищо незначещ светски разговор.

— Прав сте. Имаме да обсъдим важни неща. Заповядайте в моя салон, лорд Стоунхеридж. — Тя излезе бързо от дневната и Силвестър я последва.

— Е, какво ще кажеш? — попита Емили веднага щом вратата се затвори.

— Според мен е същински сатана — отвърна сърдито Клариса.

Сестра й избухна в звънък смях.

— Ти наистина си мелодраматична гъска, Клари. Но трябва да призная, че и аз не мога да го понасям… не че съм очаквала нещо друго. Очите му са студени, излъчва нетърпение… и високомерие.

— И този белег — допълни Клариса. — Някой го е ударил точно в челото. Питам се как ли е станало.

— Сигурно през войната — въздъхна Емили. — Ще ми се да зная къде се е скрила Тео.

Емили не беше единствената, която искаше да знае. В салона Елинор слушаше слисано графа, който без увъртания й обясни, че възнамерява да се ожени за една от дъщерите й.

— Убеден съм, че ако уредим нещата по този начин, преходът ще е по-лек за всички ни — заключи Силвестър. — За вас ще е приятно една от дъщерите ви да продължи да живее в Стоунхеридж Менър, а аз, разбира се, ще поема задължението да подпомогна финансово сестрите на съпругата си.

— Много сте великодушен, милорд — отвърна сдържано Елинор. Защо този човек говореше така делово, почти студено? Нима не съзнаваше, че така няма да я спечели на своя страна? Но мотивът му явно беше великодушие и някакво неопределимо чувство на роднинска свързаност.

Това беше напълно нова мисъл — един Гълбрайт да храни роднински чувства към Белмонтови!

— Да вярвам ли, че сте съгласна с плана ми, мадам? — Силвестър се опитваше да скрие нетърпението си, докато ходеше напред-назад по малкото помещение. Четири седмици бяха дяволски кратко време да ухажва едно момиче и да се ожени за него. Но ако не си свърши работата най-късно до края на месеца, адвокатът ще разкрие истинските условия в завещанието на стария граф. Затова още от самото начало се нуждаеше от подкрепата на лейди Белмонт.

— Нямам никакво намерение да принуждавам, която и да е от дъщерите си да се омъжи, сър — отговори твърдо Елинор.

— Не, разбира се. Не съм предлагал такова нещо — отвърна той със същата острота. — Но бих бил много по-спокоен, ако знам, че имам вашето съгласие. Уверявам ви, че намеренията ми са честни и почтени.

Това е вярно, поне по всички съществени точки, успокои съвестта си Силвестър.

Елинор мълчеше и замислено оглеждаше своя гост. Хладните сиви очи отговориха на погледа й овладяно, без смущение. Този мъж изглеждаше странно неспокоен. В гърдите му сякаш се беше натрупало напрежение, което заплашваше всеки миг да избие навън. Но има и още нещо, разбра веднага тя. Дълбоко в гърдите му се криеше болка. Иначе имаше типичната външност на Гълбрайтови: тясно лице, енергична брадичка, добре оформена уста и атлетична фигура. Явно спортуваше и се грижеше за себе си.

Докато разглеждаше бъдещия граф, Елинор изведнъж осъзна, че реагира на Силвестър Гълбрайт като на мъж — защото той беше изключително впечатляващ мъж, въпреки белега на челото. Кога за последен път беше усещала сексуалната привлекателност на някой мъж? Това прозрение я шокира толкова силно, че тя скочи от мястото си и се обърна с гръб към госта, преструвайки се, че търси нещо в чекмеджето на писалището си.

Какъв ли съпруг щеше да бъде? Мек… великодушен? Не, не мек, поправи се тя. Този човек няма да бъде подходящ съпруг за Клариса.

За Клариса не, но може би за Тео, която без усилие въртеше на пръста си измъчвания от подагра и вечно мрачен стар граф. Тео не се плашеше от силните мъже. Вероятно никога нямаше да бъде щастлива със съпруг, който се подчинява на силната й воля. Когато предизвикателствата й оставаха без внимание, тя можеше да бъде много свадлива и дори злобна. При тази мисъл по устните на Елинор заигра усмивка. Да, когато се сърдеше, скъпата й Тео не беше приятна гледка.

Ако стане лейди Стоунхеридж, тя няма да изгуби любимия си дом и имота, каза си вече сериозно майката. Предложението на Силвестър Гълбрайт съвсем не беше неприлично или странно. Подобни бракове се уреждаха много често, когато ставаше дума за наследство. Роднинството между двата клона беше толкова далечно, че не представляваше пречка.

Но дали Тео ще се съгласи да приеме за свой съпруг един омразен Гълбрайт — дори при толкова примамливи възможности?

Елинор се обърна отново към госта си. Той седеше тихо на креслото под прозореца, докато тя размишляваше, и това я зарадва — очевидно този човек знаеше кога трябва да обуздае нетърпението си.

— Ако направите предложение на дъщеря ми Тео, милорд, имате моето съгласие — заяви без заобикалки Елинор.

Силвестър смръщи чело.

— Намерението ми беше да направя предложение на лейди Клариса, мадам. Тя е по-възрастната и това ми се струва редно.

— Възможно е, но вие и Клариса никак не си подхождате, сър.

Силвестър прие думите на домакинята с мълчание. След малко рече:

— Простете, лейди Белмонт, но тъй като нямах честта да се запозная с лейди Теодора, не знам какво да ви отговоря.

— Разбирам ви напълно. Прав сте — кимна Елинор. — Съжалявам, че Тео не е тук, но тя не се подчинява лесно нито на моята воля, нито на когото и да било другиго. Убедена съм обаче, че щом се запознаете с нея, ще установите колко полезна може да ви бъде. Тя знае невероятно много за къщата и имота. Повече дори от управителя, защото се занимава с управлението на имота, откакто е навършила седемнайсет години. Старият граф се доверяваше безусловно на преценката й.

Силвестър се задоволи с кратък, сдържан коментар:

— Наистина необикновена млада жена.

Елинор се усмихна гордо.

— Много скоро ще разберете, че това е дори слабо казано качествата на Тео, милорд.

— Защо я наричате Тео? — попита рязко той. — Теа, да, това звучи по-нормално, но Тео е име за момче.

— Тя наистина беше диво, неустрашимо хлапе и се интересуваше почти само от неща, с които обикновено се занимават момчетата. Баща й винаги я наричаше Тео… може би защото нямаше син.

Своенравна, неустрашима дивачка! И на всичкото отгоре управлява имота! Мили боже, в каква каша се забърквам? — запита се почти отчаяно Силвестър.

— С нетърпение очаквам да се запозная с госпожица Тео — промърмори той.

— Отиде ли си? — Тео предпазливо провря глава през открехнатата врата, но предпочете да си остане на терасата.

— Не, все още е с мама в салона — отговори Емили. — Много си лоша, Тео! Мама е ужасно сърдита, че не се върна навреме.

— Той е невероятно високомерен — съобщи Клариса. — По лицето му личи, че не понася лошите миризми. — И тя изимитира графа, като презрително вирна малкото си носле.

Тео се изкиска доволно.

— Е, добре, тогава ще се върна в обора и ще го чакам да се махне.

— Няма да го направиш!

С изненадваща за млада дама бързина Емили се втурна към сестра си, сграбчи китката й и я повлече към дневната. Двете момичета тъкмо водеха ожесточена битка, когато вратата на салона се отвори и на прага застанаха майка им и лорд Стоунхеридж.

— Емили… Тео! — извика възмутено лейди Белмонт.

Емили се изчерви и веднага пусна ръката на сестра си. Тео, която се смееше самоуверено, се обърна да се извини на майка си… и замръзна на мястото си. Лицето й потъмня.

— Вие! — изрече беззвучно тя, докато измерваше с омраза едрата фигура на Силвестър Гълбрайт, застанал до майка й.

— Я виж ти — промърмори Силвестър и направи крачка към нея. — Явно вие сте липсващата братовчедка, лейди Теодора. — Той се поклони и в очите му заблестя подигравка. — Каква изненада. Наистина сте превъзходна актриса, братовчедке.

Тео пренебрегна протегнатата ръка.

— А вие не сте джентълмен, сър. Но от един Гълбрайт не може и да се очаква друго.

Силвестър шумно пое въздух, но преди да е казал и дума се намеси лейди Елинор:

— Нямам представа за какво говориш, Тео, но грубостта ти е непростима. Лорд Стоунхеридж е наш гост и…

— Не е така, мамо — прекъсна я рязко Тео. Лицето й побеля от гняв, очите засвяткаха синьо-черни. — Мисля по-скоро, че ние сме гости на лорд Стоунхеридж. А сега ви моля да ме извините. Имам спешна работа другаде.

С тези думи тя се обърна рязко, мина покрай Силвестър и с израз на крайно отвращение изтри ръката си на мястото, където се беше докоснала до него.

— Тео! — Елинор понечи да тръгне след дъщеря си, но Силвестър заповеднически вдигна ръка.

— Мисля, че това е въпрос, който трябва да уредя лично, мадам — заяви той и гласът му леко трепереше. На бузите му горяха две трескави петна.

Елинор се поколеба, но после кимна сковано и лорд Стоунхеридж излезе с бързи крачки от стаята, за да улови братовчедка си.

— Какво става, за бога? — попита слисано Клариса, устремила поглед към терасата. — Нима двамата вече са се срещали?

— Така изглежда — отговори успокоено Елинор и посегна към гергефа си.

— Но… защо Тео не ни е казала нищо за това? — попита възмутено Емили, изтича до прозореца и се загледа навън, сякаш очакваше да види сцена на хаос и насилие. — Защо му позволи да тръгне след нея, мамо? Той изглеждаше, сякаш се готви да я убие!

— Аз също имам желание да й извия врата — заяви твърдо Елинор. — И съм абсолютно убедена, че тази среща ще бъде от голямо значение за сестра ти и Силвестър Гълбрайт.

— Какво имаш предвид?

Елинор се усмихна и потърси най-яркия червен конец.

— Негово благородие ми съобщи за намеренията си.

Тео тъкмо беше стигнала до последното стъпало, когато Силвестър я настигна. Като разбра, че няма да му избяга, тя се обърна предизвикателно към него. Изглеждаше напълно спокойна, но Силвестър видя, че всички мускули на тялото й са напрегнати. Наистина войнствена хлапачка.

— Да не би да искате да огледате спалните, милорд? Какво чакате, вървете, аз няма да ви спра — изсъска през зъби тя.

— Вие изобщо не можете да ме спрете — отговори със същия тон той. Гневът му пулсираше неудържимо. Без да се бави, направи крачка към нея.

Тя едва забележимо промени позата си и ръцете й увиснаха уж небрежно покрай тялото. Очите й се взираха в лицето му.

— Втори път няма да ме изненадаш, циганко — проговори заплашително той. — Вече съм подготвен за номерата ти.

— Ако посмеете да направите само още една крачка, милорд, ще полетите надолу по стълбата — изрече тя също така тихо. — И с малко повече късмет ще си счупите главата.

Силвестър се засмя самоуверено.

— Няма да оспорвам сръчността ви, но аз съм не по-малко гъвкав от вас, освен това имам две много важни предимства: височина и сила.

Той видя как в очите й блесна съзнание за слабост, но заплашителната й поза не се промени.

— Хайде да престанем с тези глупости — предложи енергично той. — Аз съм готов да забравя нелепата случка край потока.

— О, наистина ли, милорд? Много великодушно от ваша страна. Ако си спомням добре, не аз бях тази, която започна с обидите.

— А ако аз си спомням добре, вие, скъпа братовчедке, си позволихте непочтена игра с мен. Хайде сега да слезем на двора. Искам да обиколим имота и да ми покажете всичко.

— Какво искате да направя? — попита невярващо Тео.

— Разбрах от майка ви, че от три години управлявате имението — отговори нетърпеливо Силвестър, сякаш молбата му беше най-естественото нещо на света. — Вие сте най-подходяща да ми го покаже.

— Вие страдате от халюцинации, сър. Аз нямам намерение да ви покажа даже часовника си. — Тео му обърна гръб и се качи на следващото стъпало.

— Ти, невъзпитано, нахално момиче! — извика вбесено Силвестър. — Съзнавам, че началото беше лошо, но това не е извинение за такава неучтивост. — Той се хвърли след нея и я сграбчи през кръста.

Тео се обърна и светкавично вдигна крак да го изрита в гърдите, но този път той очакваше атаката и реагира светкавично. С бързо движение я метна на коляното си, прехвърли другия крак отгоре и обхвана тялото й в желязна хватка.

— Предай се! — изръмжа той през здраво стиснати зъби и затегна още малко хватката, когато Тео се опита да се освободи.

В следващия миг тя спря да се съпротивлява и тялото й се отпусна в ръцете му. Силвестър инстинктивно разхлаби хватката. Тя очевидно беше очаквала такава реакция, защото се освободи с бързо движение и направи скок към стълбата.

Силвестър се втурна след нея. Вече не бе в състояние да разсъждава разумно. Между тях двамата бушуваше примитивна битка и той знаеше само, че не бива да излезе от нея като губещ, все едно колко недостойно и неприлично бе да се бие с жена.

Тео тичаше по дългия коридор и чуваше как ботушите на врага й трополят по пода в такт с лудо биещото й сърце. Не знаеше дали сърцето й бие с такава сила от страх или от възбуда. Вече не беше способна на разумни, свързани мисли.

Дъхът му опари тила й точно когато разтвори вратата на спалнята си и влетя вътре. Опита се да затвори, но той мушна крака си между вратата и касата. Тя се облегна с цялата си тежест на вратата, но Силвестър наблегна отвън с рамо и натисна с все сила. Тео политна навътре и вратата се отвори широко.

Силвестър влезе и затвори с ритник. Любопитният му поглед обходи стаята. Красиво местенце, женствено обзаведено — от завесите в пастелни тонове до порцелановата кукла на перваза на прозореца.

Тео се отдръпна бавно. Сърцето й биеше с такава сила, че той сигурно го чуваше. Незнайно по каква причина лордът изведнъж стана двойно по-висок от нея, а раменете му — невероятно широки. Може би защото бе опитала да се скрие в любимата си стая, която обитаваше още от детските си години, затова той й изглеждаше като великан. Изведнъж осъзна, че се е държала с него много повече от неучтиво, и се почувства виновна. Да, той я бе предизвикал, но тя бе отишла твърде далеч.

— Е, добре — прошепна задъхана тя. — Щом настоявате, ще се извиня за неучтивостта си. Не биваше да казвам онези думи.

— По изключение сме на едно мнение — отбеляза Силвестър, докато бавно вървеше към нея. Тео се огледа бързо. Още една минута и щеше да се озове с гръб притиснат в гардероба. Тогава вече нямаше да има измъкване.

Силвестър протегна ръка и хвана дългата, дебела плитка, която висеше на рамото й. Нави я на китката си и притегли Тео към себе си като риба с въдица, докато главата й се озова на височината на рамото му.

Щом тя се озова достатъчно близо, той се взря изпитателно в лицето й, сякаш я виждаше за първи път. Очите й потъмняха и той зърна блясъка на предизвикателството в глъбините им. Напрежението и възбудата бяха направили златнокафявия тен розов, а устните й бяха леко отворени, сякаш се готвеше отново да го засипе с ругатни.

За да изпревари изблика на гняв, Силвестър стисна по-здраво плитката, привлече лицето й близо до своето и притисна устни върху нейните.

Тео изохка уплашено и тялото й се скова. Пак ли се готвеше за битка?

Силвестър вдигна глава. Нежно плъзна ръка по очите й и ги принуди да се затворят, след което отново завладя устните й.

Тео беше толкова слисана, че за момент забрави да се отбранява. И точно в този момент откри с безкрайно учудване, че целувката е много приятна. Устните й се отвориха с готовност под натиска на езика му, езикът й докосна неговия първо колебливо, после с нарастваща страст. Задъхана, тя вдишваше аромата на кожата му — мирис на земя, стоплена от слънцето, и се наслаждаваше на вкуса на устните му. Мускулестото му тяло се притисна силно към нейното и когато се раздвижи леко, тя усети коравата издутина между бедрата му. Инстинктивно притисна долната част на тялото си към тази издутина.

Силвестър се отдръпна рязко и погледът му потъмня. Погледна във възбуденото й лице и попита задавено:

— Колко мъже си целувала както мен, циганко?

— Нито един — отговори честно Тео. Няколко пъти бе целувала Едуард, но онези безобидни прегръдки не бяха нищо в сравнение с онова, което се случи преди малко. Гневът й отлетя много далеч, изместен от изненада и любопитство. Вече не беше сигурна, че изпитва враждебност към Силвестър Гълбрайт.

— Проклет да съм — промълви той и на устните му заигра усмивка, а сивите очи блеснаха развеселено. — Съмнявам се, че ще си кротка съпруга, скъпа братовчедке, но съм готов да се обзаложа, че си пълна с изненади.

Тео бързо си припомни, че го мрази, и то от дън душа. Освободи се от хватката му и тропна с крак.

— Не виждам какво ви засяга това, лорд Стоунхеридж!

— О, по дяволите, забравих, че още не сме обсъдили най-важния въпрос — отвърна Силвестър, скръсти ръце под гърдите и измери Тео с блестящ от веселие поглед. — Ние ще се оженим. Вие и аз.

3.

— Да се оженим?

Тео зяпна изумено. Беше убедена, че той си е изгубил ума — или последните жалки остатъци от онова, което Гълбрайтови разбираха под разум.

— О, да. Имам позволението на майка ви да ви помоля да станете моя съпруга — отговори той с усмивка, която Тео възприе като хилене на луд.

— На майка ми? — Тя поклати глава. — Скъпи, лорд Стоунхеридж, вие имате нужда от лекар… или по-добре направо да ви заведат в лудницата. — С тези думи му обърна гръб и се запъти към вратата.

Той сложи ръка на рамото й и я задържа.

— Моля ви, изслушайте ме докрай, братовчедке.

— Нямам никакво желание да слушам брътвежите на един побъркан — отвърна сърдито тя. — Предлагам…

Думите заседнаха в гърлото й, когато той я вдигна на ръце и я пусна доста грубичко в един стол. След това се наведе над нея, сложи ръце от двете страни на главата й върху облегалката и приближи лице към нейното.

— Ще благоволите ли най-после да се съсредоточите върху онова, което имам да ви кажа, братовчедке? — попита с измамна мекота той. Усети как тя леко премести крака си и добави със същата мекота: — В случай че възнамерявате да включите в играта коляното си, съветвам ви най-сериозно първо много добре да размислите.

Тео, която възнамеряваше точно това, послуша съвета му и размисли.

— Да вярвам ли, че слушате внимателно, братовчедке?

— Очевидно нямам друг избор, освен да чуя глупостите ви — отвърна остро тя. Много искаше да се отдръпне назад, далеч от обезпокояващата му близост, която по странен начин обединяваше заплаха и чувствени обещания, но нямаше как.

Силвестър се изправи и зарови ръка в гъстата си черна коса.

— И двамата ще трябва да положим усилия, за да се разбираме добре — каза той и в гласа му имаше разочарование. — Не бива да се държим така грубо един към друг.

Тео затвори очи и си заповяда да не мърда. Ако не реагира, той може би ще си отиде и безумният кошмар ще свърши. Ала Силвестър продължи да говори, и съвсем спокойно й обясни, че единственото справедливо решение за уреждане на наследството е той да се ожени за едно от момичетата Белмонт. Това означава, че майка й няма повече да се тревожи дали ще успее да даде подобаваща зестра на дъщерите си, тъй като той ще ги подпомага с доходите от имота. Лейди Белмонт ще живее в къщата, оставена й от починалия й съпруг, но ще поддържа тесни връзки с господарския дом. А що се отнася до нея, Тео… тя сама ще разбере какви предимства крие предложението му.

Предимства? След като Гълбрайт най-сетне свърши, Тео отвори очи.

— Не бих се омъжила за един Гълбрайт даже и да беше последният мъж на света — заяви енергично тя и стана, след като той отстъпи назад достатъчно, за да й даде възможност да се раздвижи.

— Това е минало — възрази твърдо Силвестър. — То няма нищо общо с нас двамата. С никого от нас. Нима не разбирате, че аз се опитвам да сложа край на една семейна вражда, започнала преди десетки, може би стотици години?

— Възможно е. — Тео вдигна рамене и се запъти към вратата. — Вероятно трябваше да се изразя малко по-ясно: няма да се омъжа за вас, братовчеде, даже да сте последният мъж на тази земя.

Тя излезе и затръшна вратата след себе си. Силвестър се взря с невиждащ поглед през прозореца, стисна ръце в юмруци, после бавно отвори и затвори пръстите. Няма да позволи на тази дръзка хлапачка да го надвие. Това момиче беше петнайсет години по-младо от него! Докато има сили, ще я преследва. И ще я убеди.

Без да бърза, той слезе на долния етаж и с много усилия на волята прогони от лицето си всички признаци на безсилен гняв. Щом наближи дневната, чу гласа на Тео. Побесняла от яд, тя искаше от майка си обяснение защо е дала съгласието си за такова отвратително предложение.

Силвестър остана на прага и изчака отговора на лейди Белмонт. Гласът на дамата прозвуча спокойно и вразумително.

— Скъпа Тео, никой не те принуждава да се омъжиш. Аз смятам, че предложението на лорд Стоунхеридж е много великодушно и изключително разумно. Но щом ти не си съгласна, няма какво повече да говорим.

— Точно това е и моето мнение, лейди Белмонт — допълни Силвестър и влезе в стаята. — Безкрайно съжалявам, че създадох проблеми на братовчедката Тео. Вероятно трябваше да изчакам няколко дни с обяснението си.

— Мисля, че наистина трябваше да изчакате, лорд Стоунхеридж. — Тонът и изражението на лейди Елинор издаваха неодобрение. — Но все едно, нека погребем различията. Надявам се, че нямате нищо против да останете за вечеря, сър?

Я виж ти… значи не беше изгубил окончателно подкрепата на майката. Без съмнение тя го смяташе за несръчен, но явно не знаеше, че дъщеря й е крепост, която човек може да завладее само с щурм.

Силвестър се поклони и прие поканата с благодарност, и после добави:

— Надявах се братовчедката да ме разведе из имението, но се боя, че изпаднах в немилост пред нея и вече не мога да разчитам на това благоволение. — И се усмихна предразполагащо на Тео.

С това бързо и умело извинение той успя да лиши обекта на ухажването си от твърда почва под краката. Ако не искаше да се покаже недодялана и незряла, тя нямаше друг изход, освен да се съгласи. Лошото беше, че майка й нямаше представа какъв човек се крие зад тази обезоръжаваща усмивка.

— Както желаете, братовчеде — отвърна сковано Тео, — но днес следобед вече не можем да излезем на езда. Вече е почти четири, а ние се придържаме към провинциалните обичаи и се храним в шест. Вие сигурно го намирате еснафско, но тук е така. — С тези думи тя успя да изрази както презрението си към хората, според които ранната вечеря беше глупост, така и убеждението си, че Силвестър Гълбрайт принадлежи към тези хора.

Той обаче напълно бе овладял гнева си.

— Тогава ще отложим обиколката за утре сутринта — прозвуча небрежно гласът му. — Щом ще вечерям с вас, мадам, значи е време да се върна в странноприемницата и да се преоблека.

— Разбира се, лорд Стоунхеридж. Доскоро. — Елинор му подаде ръка за довиждане.

Силвестър се усмихна и се поклони пред всички присъстващи, без да обърне особено внимание на разгорещената си бъдеща годеница. Когато излезе от къщата, не беше напълно недоволен от случилото се следобеда. Вече познаваше цената, която трябваше да плати, за да получи падащото му се по право. Да, висока цена, но той имаше чувството, че ще бъде обезщетен… първо обаче трябваше да си осигури водещата позиция.

— Защо трябва да се отнасяме към него като към приятел! — избухна Тео. — Нима не е достатъчно лошо, че ще бъдем съседи? И на всичкото отгоре го покани на вечеря!

— Никой няма да ме обвини, че не съм била учтива — отвърна ледено Елинор. — Най-малко пък ти! Затова предлагам да ся припомниш добрите маниери, Тео. — С тези думи майката напусна дневната и остави дъщерите си в неловко мълчание.

— Този път наистина я разгневи — отбеляза след малко Клариса. — От цяла вечност не съм я чувала да говори с този тон.

Тео притисна длани върху пламтящите си бузи. Беше развълнувана и напълно объркана, в главата й цареше хаос, мислите й се стрелкаха във всички посоки.

— Не мога да разбера защо мама е приела предложението му за женитба, Клари. Той е толкова… толкова… за бога, не знам как да го изразя!

— Мисли практично — посъветва я Емили. — Подобни уредени бракове са често явление. Това би било най-доброто решение за…

— Но той е отвратителен! — прекъсна я разгорещено Тео. — И е Гълбрайт.

— Семейната вражда е много стара — обясни спокойно Емили. — Крайно време е да я забравим.

— Защо оставам с впечатлението, че ти искаш да се омъжа за този човек, Емили? — попита невярващо Тео и погледна голямата си сестра.

— Няма да се омъжиш за него, ако не искаш, скъпа — обясни все така спокойно Емили. — Ако наистина го намираш отвратителен, нямам какво повече да кажа. Но ти не си романтична гъска като Клариса, която само чака някой благороден рицар в ярки одежди да пристигне на бял кон и да я отвлече.

— Това беше крайно некоректно, Емили! — извика сърдито Клариса. — Много добре знаеш, че нямам намерение да се омъжа.

— Само почакай да се появи рицарят — засмя се Тео и за момент забрави грижите си при тези добре познати шеги.

Клариса я огледа замислено и поклати глава.

— Питам се защо графът избра точно теб. Всъщност би трябвало да избере мен — аз съм по-голямата сестра.

— Предполагам, че мама го е разубедила — намеси се усмивка Емили. — Тя знае, че двамата не си подхождате.

За разлика от другите, Емили се ползваше с доверието на майка си и знаеше какво е мнението на Елинор за романтичните мечти на Клариса и колко се тревожи майката за крехкото здраве на втората си дъщеря. Граф Стоунхеридж не беше олицетворение на романтичен герой и не се държеше тихо и кротко.

— Не мога да си представя, че мама го е сметнала подходящ за мен — промърмори замислено Тео и си наля чаша шери от гарафата на ниската масичка. — Искаш ли, Емили? А ти, Клари? — Според сестрите й шерито беше силно питие, но нейните предпочитания бяха оформени от стария граф, който много държеше любимата му внучка да опознае вкуса на алкохола.

Тя наля по малко от лепкавия ликьор, подаде чашките на сестрите си и отпи голяма глътка шери.

— Предполагам, че съм била единствения възможен избор, след като мама е решила, че Клари не му подхожда. Но не мога да разбера защо й е хрумнало, че в този брак има смисъл. Защо лорд Стоунхеридж не реши да почака Рози?

При мисълта как пухкавата им сестричка изнася лекция пред лорд Стоунхеридж за дисекция на червеи и примигва зад дебелите стъкла на очилата си, трите сестри избухнаха в луд смях.

— Мили боже! — Емили шумно пое въздух и за малко не се задави с ликьора си. — Колко е часът? Трябва да се преоблечем за вечеря.

— Не е нужно да сме официални, нали? — попита Клариса.

— Мама не каза нищо такова.

— Що се отнася до мен, аз ще облека най-простата рокля, която имам — обяви Тео. — И се надявам негово благородие да се появи с копринени панталони до коленете и да изглежда като нахално конте, каквото е.

— Според мен той изобщо не е нахално конте — възрази сериозно Емили, докато се изкачваха по стълбата.

Тео не каза нищо. Все още не беше готова да довери на сестрите си какво се бе случило в спалнята й. Ако онази целувка не беше дело на едно суетно, празноглаво конте, тя не знаеше какво да мисли. Фактът, че сама се бе насладила на целувката, беше нещо, което предпочиташе да забрави.

Даже да му се искаше да се появи на вечеря в пълния блясък на вечерния си костюм, Силвестър не можеше да го направи, защото беше оставил почти всичките си дрехи в лондонската си квартира на Джърмин стрийт под надзора на слугата си Хенри — бившия му ординарец от войната.

Затова в пет и половина слезе пред господарската къща, облечен безупречно, но относително скромно в жакет от маслиненозелено кадифе и бежов панталон до коленете. Вече беше планирал грижливо поведението си за вечерта. Лейди Тео трябваше да разбере, че неучтивостта се заплаща. Смяташе да я пренебрегне напълно и да посвети цялото си внимание на лейди Белмонт и другите две момичета. Ако успееше да спечели благосклонността им и да ги накара да го подкрепят в старанията му да се ожени за Тео, на нея щеше да й бъде трудно да защити позицията си.

Така Тео, която въпреки предупреждението на майка си гореше от желание да се впусне в нова битка със Силвестър, не получи нито един удобен случай да поведе спор.

Графът беше съвършеният гост. Добре информиран и забавен събеседник, който заразяваше всички с очарованието си. Държеше се с внимание и уважение към лейди Белмонт, която го бе настанила от дясната си страна, разговаряше с Клариса за музика и показа учудващи познания, а след плахия въпрос на Емили за най-новата лондонска мода описа в подробности така наречените цигански бонета, които всички дами в столицата се надпреварвали да си поръчват.

Тео седеше безмълвна и се чувстваше пренебрегната и напълно излишна. Когато той изрече думата „цигани“, пръстите й стиснаха вилицата, но той изобщо не хвърли поглед в нейната посока. За първи път в живота й не й хрумваше какво да каже, за да се включи в разговора, и се чувстваше като жалка, скучна провинциалистка. Докато побутваше печеното и зеленчуците в чинията си, тя се чувстваше като дете, получило позволение да присъства на забавлението на възрастните, и все повече се гневеше на себе си.

— Сега ще ви оставим да изпиете чаша порто, лорд Стоунхеридж — каза лейди Белмонт, след като прислужниците раздигнаха масата, стана от стола и кимна на дъщерите си.

— Наистина не е нужно, мадам. Ще ми е безкрайно скучно да седя сам и да разговарям със себе си. — Силвестър стана и се поклони. — Бих предпочел да се присъединя към вас в дневната.

— Това обаче означава да се откажете от едно наистина добро порто — рече Тео и за първи път от цяла вечност чу отново собствения си глас. Постара се забележката й да прозвучи ведро, за да се нагоди към основния тон на вечерта, но остана с неловкото чувство, че е говорила изкуствено.

— Нима пиете порто, братовчедке? — попита Силвестър и вдигна вежди.

— Бях свикнала да пия по чашка с дядо — отговори тя, вече съвсем сигурна, че думите й звучат сковано.

— Тогава ще се радвам да ми правите компания в трапезарията. Разбира се, ако лейди Белмонт не възразява.

Хвана я! Като риба на кукичката! Без да съзнава какво прави, тя вдигна ръка като фехтовач, признаващ поражението си. Силвестър я погледна и за първи път тази вечер й се усмихна. В тази усмивка имаше толкова разбиране към притесненото й положение и успеха на заложения от него капан, че тя побърза да сведе очи, за да скрие неволната си реакция.

— Много сте любезен, милорд, но тази вечер нямам желание да пия порто.

— Както желаете — поклони се иронично той. — Тогава ще се наложи и аз да се откажа от това удоволствие.

Сега пък искаше да я напъха в ролята на човек, който вечно разваля добрата игра. Дявол да го вземе! Тео седна отново на стола си и посегна към гарафата с портвайн.

— Позволете, милорд. — Напълни две чашки и вдигна своята в подигравателен тост.

Елинор се усмихна знаещо и изведе Емили и Клариса от трапезарията.

— За какво да пием, братовчедке? — Графът също вдигна чашата си. — Може би за примирие?

— Не съм разбрала, че водим битка един срещу друг — отвърна Тео и отпи голяма глътка.

— Лъжкиня! — отвърна ведро той.

Тео прехапа устни и не отговори. Само взе един захаросан бадем от сребърната купичка и го пъхна в устата си.

— Разкажете ми нещо за джентълмените — предложи графът, облегна се удобно в стола си и сложи крак върху крак. — Чух, че сте експерт в общуването с контрабандистите.

— Това важи за повечето земевладелци — отговори тя. — Поне за тези, които живеят на брега.

— И…?

— Наистина ли очаквате от мен да ви разкажа за местните обичаи, милорд? — В гласа й имаше неподправена горчивина.

— Точно така — отвърна просто Силвестър. — Точно това очаквам. Очаквам и да ме представите на хората, които работят тук, да ме разведете из имота и да ми кажете всичко, което трябва да знам.

Тео шумно пое въздух и стисна до болка крехката чаша.

— Наистина ли трябва да дам възможност на един Гълбрайт да отнеме наследството на Белмонт?

Силвестър светкавично протегна ръка над блестящия плот на масата и сключи пръсти около китката й.

— Наистина — отговори твърдо той. — И ще го направите, братовчедке. Искате ли да ви кажа защо? Ще го направите, защото обичате тази къща и тази земя и няма да понесете, ако аз започна да правя грешки.

Той пусна ръката й, облегна се отново назад и в сивите му очи светна хлад.

— Хайде да започнем с джентълмените.

Откъде знаеше всички тези неща за нея? Да, тя не би била в състояние да седи и спокойно да гледа как той настройва арендаторите срещу себе си, защото не е наясно с някои дребни, но много важни детайли, или защото взема грешни решения за някоя нива или горичка, понеже не познава особеностите на почвата и климата. Перспективата да види как той се проваля би трябвало да я зарадва — но не и когато това щеше да се случи за сметка на нейната земя и нейните хора.

Но как е проникнал в мислите и чувствата й?

— Аз знам за вас много повече, отколкото можете да си представите, братовчедке — рече тихо Силвестър, сякаш беше прочел мислите й. Наведе се и отново протегна ръка през масата, за да обхване брадичката й. — Имам подозрението, че двамата много си приличаме.

— Невъзможно! — изфуча тя с едва удържано възмущение.

— Освен че аз много по-добре умея да контролирам гнева си — възрази небрежно той, надигна се и се наведе през масата, за да я целуне.

Тео се опита да извърти глава настрани, но пръстите му обхванаха брадичката й още по-здраво и в корема й запърхаха пеперуди. Тя въздъхна и се отдаде на целувката, която изведнъж й се стори плашещо позната. Само че този път осъзна каква чувствена сила се крие зад натиска на устните му. Сила, която отприщваше неподозирани усещания в тялото й. Сила, на която тя беше безпомощна пленница.

— Ето, видяхте ли — прошепна той, след като се отдръпна от нея. — Мисля, че аргументът ми беше убедителен. По-добре е да отложим дискусията за друг ден. Ще ми разкажете за джентълмените утре, докато обикаляме имението. Хайде сега да се присъединим към майка ви и сестрите ви.

Силвестър стана, заобиколи масата и учтиво отмести стола й. Тео имаше чувството, че е попаднала в буря, която я е изхвърлила някъде далеч във вселената и я е върнала в един разрушен, хаотичен свят.

Когато двамата влязоха в дневната, Елинор вдигна глава от бродерията си.

— Чай, лорд Стоунхеридж?

— Благодаря, мадам. — Той пое подадената му чаша и отиде при пианото, където седеше Клариса. — Позволявате ли да ви обръщам страниците, братовчедке?

Тя го дари с бърза усмивка.

— Ако можете да понесете дрънкането ми, сър.

Той само се усмихна, поклати глава в подигравателен укор към скромността й и Тео примигна слисано, когато сестра й се изчерви. Този човек май бе заприличал на романтичния рицар, когото Клари очакваше. Колко ли роли още щеше да изиграе, проклетникът?

Тео също си наля чай и седна до майка си. Сестра й беше отлична пианистка и тя обичаше да я слуша. Впечатляваща домашна сцена, каза си хапливо тя: майка й и Емили бродираха, хармоничните звуци на пианото се лееха свободно през отворените врати към терасата. Графът обръщаше страниците точно когато трябваше, а тъмната му глава беше наведена над кестенявите къдрици на сестра й. Липсваха само две кучета пред камината и котенце, което си играе с кълбо прежда, за да се възцари пълна идилия!

Клариса се остави графът да я убеди да изпее една народна песен — изпълнение, което беше също така добро като свиренето й, но после с усмивка го помоли да я освободи от по-нататъшни изяви.

— Братовчедке Тео, няма ли да чуем нещо и от вас? — попита учтиво графът и посочи празното столче пред пианото.

Тео поклати глава.

— Няма да ви зарадвам, милорд. Аз съм доста жалка пианистка.

— Но съм сигурен, че имате други таланти. — Той затвори внимателно пианото и се запъти към дивана.

— О, наистина има, милорд — обади се Емили. — В цялата област няма толкова добра ездачка като Тео, а умението й да борави с числата е повече от смайващо.

— Престани, Емили! — Тео скочи от дивана, неспособна да слуша повече как сестра й я хвали пред един достоен за отвращение, нагъл Гълбрайт. — Моите способности, милорд, не са подходящи за дневна като тази.

Тя се врътна и излезе на терасата, за да охлади пламтящото си лице. Гласът на майка й прозвуча ясно от дневната:

— Знаете ли, лорд Стоунхеридж, аз размислих. Вярно е, че ще ни трябват няколко дни, докато се преместим във вдовишката къща, но не е нужно вие да живеете в селската странноприемница. Не виждам причини да не се преместите в господарската къща още утре сутринта. Аз съм тук, за да надзиравам момичетата, а като се има предвид роднинството ни и моментните обстоятелства, във вашето присъствие няма да има нищо неприлично.

Не! — искаше да изкрещи Тео, но от гърлото й не се изтръгна нито звук. Тя заби нокти в дланите си, облегна се на касата на вратата и се загледа в звездната нощ. Ярко осветеното помещение беше в гърба й.

Да живее под същия покрив с него… да закусва и да вечеря заедно с него… да го среща на всяка крачка! Невъзможно! Майка й не знае какво прави.

Или пък много добре знае?

Изпълнена с гняв и отчаяние, Тео чу как лорд Стоунхеридж благодари сърдечно за гостоприемството и приема поканата.

4.

На следващата сутрин лейди Белмонт получи писмо от лорд Стоунхеридж: нямало нужда да бърза с преместването в другата къща, по-добре да остане да живее в Стоунхеридж Менър, докато мебелират и подредят новия й дом точно според желанията й. Той щял да отговори на любезната й покана да заживее в господарската къща след два дни, когато слугата и багажът му пристигнат от Лондон. Дотогава оставал неин покорен слуга.

— Последна милост — промърмори Тео, след като майка й прочете писмото на масата за закуска. — За два дни можем да изчезнем оттук, мамо.

— Там ще е ужасно неуютно, докато бояджиите и дърводелците се мотаят по всички стаи — възпротиви се веднага Емили. — Освен това мама трябва да поръча нови завеси и калъфи за дневната. Иначе ще живеем като златни рибки в буркан.

— Сега е лято — изфуча Тео, докато мажеше масло върху филийката си. — През лятото никога не спускаме завесите.

— А как ще пренеса музея си? — попита Рози и започна да бели вареното си яйце. — Повечето неща са чупливи. Скелетът на змията вече два пъти се счупи и трябваше да го лепя. Да не говорим за птичите яйца. Изобщо не знам как ще ги отнеса чак до онази къща. — Тя изгледа поред сестрите си и загрижено смръщи чело.

— Не се притеснявай, ще опаковаме всичко добре — успокои я Клариса.

— И лично ще ги занесем до къщата — добави Тео. — Не се притеснявай, нищо няма да се счупи.

— Е, тогава всичко е наред — отвърна успокоено Рози и отново посвети вниманието си на яйцето. — Аз нямам нищо против да се преместим.

— И аз — присъедини се веднага Тео. — Моля те, мамо, нека се махнем оттук, преди да е пристигнал Стоунхеридж!

Елинор си наля още малко чай.

— Нямаме причини да бързаме, скъпа. Лорд Стоунхеридж е много внимателен.

— Да, много повече, отколкото може да се очаква от един Гълбрайт — засмя се Клариса. — Трябва да призная, че доста го харесвам. Усмивката му е толкова очарователна…

Правилно, каза си мрачно Тео. Очарователна усмивка на негодник. Тя се огледа безпомощно. Очевидно никой не споделяше страховете й.

— Не разбирам защо продължаваш да се притесняваш, Тео — рече Емили. — Лорд Стоунхеридж оттегли предложението си. Няма да ти досажда повече.

Как да обясни на сестрите си, че самото му присъствие я обезпокоява дотолкова, че не е в състояние да разсъждава разумно? Как да им опише увереността си, че графът е открил ловния сезон и тя е плячката, която възнамерява да улови, все едно какво разправя пред хората? Как да опише целувките му и онова, което стана с нея, когато усети твърдостта на тялото му?

Не можеше да им обясни. Тео бързо бутна стола си назад.

— Извини ме, мамо, но трябва да сляза в селото.

— Нещо специално ли има? — попита с усмивка Елинор. — Да ти помогна?

— Не, няма да ходя при болни — отвърна Тео на път към вратата. — Ще ида при Грег в „Заека и кучето“ да му поръчам вино. Джентълмените ще излязат тази нощ.

Елинор грижливо сгъна салфетката си.

— Не мислиш ли, че първо би трябвало да се консултираш с лорд Стоунхеридж? Може би той има собствена представа за избора на вината в избата си.

Тео почервеня от гняв.

— Лорд Стоунхеридж може да прави, каквото му харесва. Аз ще се погрижа за избата във вдовишката къща. В момента тя е абсолютно празна.

— Много добре, но не забравяй, че средствата ни са ограничени. Вече не можеш да поръчваш, каквото ти харесва, без да се замисляш за цената, както беше по времето на дядо ти — напомни й сериозно Елинор.

— Няма да го забравя. — Тео излезе от стаята за закуска, борейки се с порива да тръшне вратата зад гърба си. В очите й блестяха сълзи — сълзи на разочарование и болка. Защо дядо им не им остави нищо? Нищо, освен вдовишката къща, която и без това принадлежеше по право на майка й. Нито едно пени, за да имат прилична зестра. Сега майка й беше принудена да вземе парите от собственото си богатство. Да, то беше значително, но не достатъчно голямо, за да живеят както досега. Всичко това не подхождаше на дядо й. Да, той беше мрачен старец, но никога не проявяваше скъперничество. Въпреки това бе оставил семейството на сина си без пари и бе завещал всичко на оня Гълбрайт. И най-вече бе предал нея, Тео. Да, тази мисъл беше егоистична, но тя не беше в състояние да се пребори с нея. Дядо й винаги й вдъхваше чувството, че е нещо съвсем особено за него… поне толкова скъпа, колкото му беше синът му. Но в крайна сметка я предаде.

Когато след половин час влезе в двора на „Заека и кучето“ и скочи от седлото, Тео все още беше тъжна и унила.

— Как е баба ти, Тед? — попита тя ратая, който пое юздите на коня й.

— Много по-добре, благодаря, лейди Тео — отговори момъкът с бегъл поклон. — Вашето бурканче с мехлем направи истинско чудо с коляното й. Снощи даже изтърка пода.

— Не й позволявай да го прави повече — заповяда Тео и забрави болката си, загрижена за старата жена. — Вече е много възрастна. Какво прави сестра ти?

— Седи до огъня и охка — отвърна ухилено момчето. — Коремът й е станал огромен и не може да седне с нас на масата. Станала е истинска мързелива крава.

Тео беше напълно съгласна с описанието му, но предпочете да не отговори.

— Тук ли е Грег?

— Да… джентълмените ще излязат тази нощ.

— Знам, Тед. — Тя му намигна заговорнически и той й отговори по същия начин.

Тео мина през кухнята, поздрави персонала и хапна от ябълковите тортички, които се охлаждаха на решетка върху масата.

— Винаги сте харесвали моите ябълкови тортички, лейди Тео — засмя се зарадвано готвачката. — Вие и малката лейди Рози. Ще ви опаковам няколко, да ги отнесете в господарската къща, щом свършите с Грег.

— Много ви благодаря, мисис Уудс. — Тео кимна и влезе в кръчмата, която в този ранен час беше празна. Грег стоеше зад тезгяха и броеше бутилките.

— Добро утро, Грег.

— Добро утро, лейди Тео. — Той се обърна към нея с усмивка, която разкриваше няколко почернели счупени зъба между големи дупки.

Вратата към улицата беше отворена и върху неравния под, посипан с трици, падаше сноп слънчева светлина. Миришеше тежко на студен дим от лули и вкиснала бира, а грубо скованите маси бяха покрити с дебел слой прах. Тео изтри набързо една пейка и седна непринудено.

— Хайде сега да се занимаем с вашата поръчка за джентълмените — рече Грег и излезе иззад тезгяха. — Тази сутрин вече приех няколко поръчки. От господаря Грийнхем и от викария… да ви кажа, нашият викарий много обича френското порто. — Той се ухили и изтри ръце в мазната си престилка. — Е, от какво има нужда господарската къща?

Лицето на Тео помрачня.

— Не поръчвам за господарската къща, Грег. Това вече не е моя задача.

— Точно обратното, скъпа братовчедке.

Тео подскочи стреснато. Граф Стоунхеридж стоеше на прага в костюм за езда и нетърпеливо удряше с камшика по кожената си ръкавица. Понеже стоеше точно пред снопа слънчева светлина Тео не можа да разбере какво изразяваше лицето му.

— Мислех, че сте заминали за Лондон — проговори задавено тя.

— Не… просто изпратих вест на слугата си да пристигне с багажа ми. Няма смисъл да придружавам писмото си. — Той наведе глава и мина през ниската врата. — Какво искате да кажете с това, че вече не поръчвате за господарската къща?

Грег измери госта си с учуден поглед.

— Моля за извинение, сър, но да не би вие да сте новият лорд Стоунхеридж?

— Точно така, Грег, това е той. Наистина не мога да си представя защо досега ви е държал в неизвестност за самоличността си — изрече студено Тео.

— Може би защото въображението не е силната ви страна — отвърна графът и небрежно помилва бузата й, след което приседна до нея на ръба на масата.

Тео избърса бузата си, сякаш там бе кацнала досадна муха, и рече остро:

— Ще ме извините, милорд, но имам да уредя някои работи с Грег. Трябва да напълня избата на новия ни дом.

— Извинявам ви — отговори той с любезна усмивка, но не се помръдна от мястото си. — А вие сигурно ще ме извините, ако предложа да се погрижите и за избата на господарската къща.

— Нуждите на господарската къща вече не ме засягат, сър.

— Много скоро ще разберете, че ви засягат даже твърде много — отвърна той със стоманена нотка в гласа и студен блясък в очите. — Няма ли най-сетне да престанете с тези глупости, братовчедке?

Грег изчезна зад тезгяха и се появи с прашна бутилка и две чаши.

— Какво ще кажете за малко хубаво бургундско? — попита той и се ухили сърдечно. — Реколта осемдесет и девета. Най-доброто, което имам. Последната бутилка от предишната доставка. Надявам се този път джентълмените да донесат повече.

Тео прие поканата с облекчение. Не знаеше какво си е помислил кръчмарят за отношенията й с новия лорд, но беше ясно, че не й остава нищо друго, освен да се предаде. Беше злобно и детинско да откаже помощта си, но смяташе, че Гълбрайт е длъжен да я помоли любезно, вместо почти да й заповяда.

Докато Тео преговаряше с Грег, Силвестър стоеше настрана и мълчаливо отпиваше по глътка вино. Обаче слушаше много внимателно. Братовчедка му явно беше много добре осведомена и знаеше от какво се нуждае господарската къща. Онова, което тя правеше, изобщо не подобаваше на млада дама от добро семейство. Кой й беше позволил да влиза и излиза така свободно и непринудено от селската кръчма? Дали дядо й я е окуражавал да се държи добре със селяните? Силвестър остана много изненадан, че лейди Белмонт толерира подобно поведение. Ако се ожени за нея, това ще се промени. Ще й забрани да се скита сама из околността, сякаш е някоя крадлива циганка.

След като предаде поръчката си, Тео го погледна и рече:

— Смятам, че това ще е достатъчно, милорд.

— Надявам се, братовчедке. — Той се поклони подигравателно. — Поне ще знам кой е отговорен, ако запасите ми се изчерпят бързо, нали?

Нима я обвиняваше, че нарочно е дала грешна поръчка, само за да го ядоса? Очите й засвяткаха от възмущение и графът избухна в смях.

— Наистина съм ви благодарен за помощта — каза той и остави чашата си на масата.

Тео преглътна острия отговор и отново се обърна към Грег.

— Така, а сега ще дам още една поръчка за къщата на мама.

— Намирам, че втората поръчка беше доста скромна — отбеляза графът, когато Тео най-сетне кимна доволно и стана от пейката.

— Едно скромно домакинство има скромни потребности, сър — отвърна студено тя. — Грег, изпратете сметката на лейди Белмонт във вдовишката къща.

Тя взе ръкавиците си и камшика за езда.

— Утре сутринта ще изпратя Алфред с каручката да прибере доставката… Лорд Стоунхеридж, желая ви хубав ден. — С тези думи тя се врътна решително и закрачи към кухнята.

Силвестър примигна изненадано. Братовчедка му носеше необикновен костюм за езда — нещо като пола-панталон. Нима яздеше по мъжки?

— Погрижете се и двете сметки да бъдат изпратени в господарската къща, Грег — заповяда той. — Имам уговорка с лейди Белмонт.

— Аха — кимна мъдро кръчмарят. — Осмелявам се да предположа, че това е уговорка, за която лейди Тео не бива да знае нищо.

Силвестър се усмихна многозначително. Това беше дръзка лъжа, но той имаше намерение да направи подарък на лейди Белмонт по случай преместването във вдовишката къща — тактичен, очарователен жест, макар да подозираше, че темпераментната млада братовчедка няма да го оцени, както заслужава. Тя щеше да стигне дотам да го обиди пред кръчмаря, ако й беше доверил какво възнамерява. Силвестър излезе от кръчмата и се запъти към конюшните, предполагайки, че конят на Тео я чака там.

Тео тъкмо излизаше от кухнята с пакетче ябълкови тортички, което грижливо скри в джоба на жакетчето си. Видя, че графът се е облегнал на топлата стена със сламка между зъбите, но се направи, че не го е забелязала.

— Конят ми, Тед!

Момчето доведе силната петниста кобила и Тео се метна на седлото без чужда помощ.

— Необичайно седло за жена — отбеляза Силвестър и се запъти към нея по каменната пътека. — Подхожда по-скоро на циганка.

— Така е по-удобно — благоволи да обясни Тео и посегна към юздите. — Открай време яздя с мъжко седло и никой не се възмущава. Довиждане, лорд Стоунхеридж.

Ето още нещо, от което неговата графиня трябваше да отвикне. Клатейки глава, Силвестър възседна врания си жребец и препусна след Тео. Какво нещастие! Защо единствената дъщеря на семейство Белмонт, която ставаше за него, не го харесваше? И на всичкото отгоре беше най-упоритото, най-дивото женско същество, което някога беше срещал. Дали пък да не помоли лейди Белмонт да премисли предложението му и да му позволи да ухажва Клариса, а не Тео?

Не, не… Ухажването на Тео протичаше трудно, дори мъчително, но победата над едно толкова страстно същество със сигурност щеше да си струва усилията. Освен това познанията и уменията на Тео за имота бяха от неоценима стойност за него.

Силвестър пусна коня си в галоп и настигна Тео точно когато тя излизаше от селото и се насочваше към скалите над залива Лулуърт.

— Бих желал да поговоря с вас, братовчедке.

— Защо не можете да ме оставите на мира? — попита с треперещ от гняв глас тя.

Устните му се опънаха.

— За всички участници в играта би било много по-лесно, ако приемете неизбежното с необходимото спокойствие — заговори Силвестър с добре премерена строгост. — Все едно дали това ви харесва или не, скоро ще бъдем съседи. Вместо това вие се държите като разглезена хлапачка. Още преди много години е трябвало да ви научат на маниери.

— О, аз напълно съм се примирила с неизбежното — отвърна Тео и бузите й пламнаха. — Но не намирам за нужно да поддържам приятелски отношения с вас. Очевидно вие съзнателно се опитвате да ме дразните. Постоянно вървите след мен, досаждате ми и ме предизвиквате да говоря лоши неща, а аз не съм лоша!

В гласа й звучеше толкова болка и отчаяние, че Силвестър беше готов да избухне в смях. Той се наведе над седлото, сложи ръка върху нейната и заяви с най-очарователната си усмивка:

— Повярвайте ми, Тео, нямам никакво намерение да ви предизвиквам да говорите лоши неща. Напротив, имам най-искреното желание да ви опозная, а вие ми създавате трудности.

Негодник! Тео издърпа ръката си и смушка Дулси в хълбоците. Насочи кобилата по тясна пътека, която се виеше през скалите към залива. Кобилата познаваше местността добре и се движеше сигурно по камъните. Силвестър моментално я последва с едрия черен жребец, но държеше юздите изкъсо, докато животното предпазливо търсеше пътя през сипеите.

Тео чу пръхтенето на жребеца зад гърба си и се почувства като дивеч, преследван от ловци. Крайно време беше ужасният Гълбрайт да разбере, че тя не се плаши от нищо. Крайно време беше да му покаже, че няма да отстъпи. Че е борец.

Кобилата слезе на гладкия, равен плаж и Тео слезе от седлото. Метна юздите на врата на Дулси и изчака, докато враният жребец усети твърда почва под краката си.

Щом Силвестър се изравни с нея, тя хвърли шапката и бавно разкопча жакетчето си.

— Е, добре, милорд. Щом въпреки молбите ми не желаете да ме оставите на мира, аз ви предизвиквам на борба. Най-добрият от три опита. — Тя свали жакетчето си и го погледна подканващо.

Силвестър отговори на погледа й с неразгадаемо изражение. Без да каже дума той слезе от коня си и застана срещу нея.

Тео остави жакетчето си на пясъка и се изправи срещу него — стройна, гъвкава фигура с бяла блуза и практична пола-панталон, с леко разкрачени крака. Тя вдигна ръце, за да забоде по-здраво фуркетите, които придържаха плитките и на кок на тила. При това движение гърдите й се вдигнаха и за момент той видя съвсем ясно тъмните зърна под финия лен на блузата.

— Най-добрият от три опита, милорд. Ако спечеля, ще обещаете да се държите на разстояние от мен. Съгласен ли сте?

Силвестър свали жакета си и нави ръкавите на ризата.

— Съгласен — отговори спокойно той. — Но ако спечеля аз, циганко, ще ви задължа да приемете някои прояви на учтивост от моя страна, които ще ви накарат да преосмислите значението на тази дума.

Значението на заплахата му можеше да бъде само едно. Тео го погледна втренчено. Изведнъж устните й затрепериха при спомена за целувките му, а дълбоко в тялото й нещо запулсира. Странно как плътта й, независимо от волята, реагираше на спомена за допира на твърдото му тяло до нейното.

Тя преглътна и за първи път го огледа, както жена гледа мъж. Широк кожен колан подчертаваше тясната му талия. Стройни хълбоци, силни, мускулести бедра, които опъваха меката дивечова кожа на бричовете. Боже, колко беше едър! Силните рамене, мускулите, които играеха по разголените ръце, бяха направо сплашващи. Само един глупак би повярвал, че може да спечели битката срещу толкова едър и силен мъж… е, не беше съвсем изключено… но не можеше да е сигурна.

И какво, ако изгуби? Тогава той ще има право отново да я докосва по онзи начин, от който в тялото й лумваха пламъци. Устата му ще се притиска в нейната… Мили боже, защо тялото й не усещаше онова, което знаеше разумът — че този мъж е отвратителен и всичко, което представлява, е достойно за презрение!

— Вървете по дяволите, Стоунхеридж!

Тео се обърна рязко и скочи на седлото.

Силвестър проследи как тя насочи коня си право към вълните, които се разбиваха в равния плаж. Полуразвеселен-полуядосан, той поклати глава. В каква каша се беше забъркал? Какъв брак го чакаше с това момиче? Брак с жена, която предпочиташе двубой без оръжие, за да изясни едно различие в мненията?

Той се наведе и вдигна жакетчето й и своя жакет. Изтърси ги от пясъка и ги остави на една висока скала. Седна на близкия камък, протегна дългите си крака и, примигвайки, проследи как войнствената му братовчедка пори вълните в див галоп.

Когато Тео насочи коня към скалите с форма на подкова на входа на залива, Силвестър шумно пое въздух. Дали пък няма да заплува с коня към открито море? Той се надигна от камъка, готов да я повика да се върне, но после видя, че Тео е стигнала до пясъчна плитчина, отдалечена на десетина метра от брега. От копитата на Дулси хвърчаха сребърни пръски.

Циганка с гореща кръв! Силвестър се облегна отново на затоплената скала, вдигна лице към слънцето и затвори очи. По-добре да изчака завръщането й.

Тео продължи лудата езда, докато сърцето й се успокои. Дулси препускаше с очевидна радост и дръзко мяташе копита, докато вълните се отдръпваха от ситния пясък. Водите на океана се разбиваха в монотонен ритъм срещу стръмните скали, които пазеха входа на залива, но в самия залив водата беше гладка като коприна и слънцето пареше главата и тила й.

По някое време Тео хвърли поглед към брега. Силвестър Гълбрайт все още беше там и нещо в позата му й подсказа, че съвсем не бърза да си отиде. Но тя не можеше да стои дълго насред залива.

Тео обърна Дулси и се върна на брега. Полите й бяха мокри до коленете, ботушите й бяха пълни с вода, блузата лепнеше от пот по гърба й, фуркетите бяха изпаднали и двете дебели плитки висяха на гърба й.

Тя стигна до мястото, където граф Стоунхеридж си почиваше със затворени очи, скръстил ръце зад главата.

— Вие сте отвратителен — произнесе твърдо Тео. — Отвращавам се от вас.

— Сериозно ли говорите? — Той отвори очи и примигна лениво.

— Ще бъдете ли така любезен да ми подадете жакетчето? — продължи тя с ледена сдържаност.

Той поклати глава.

— Ела тук и си го вземи, циганко.

— Вървете по дяволите! — изфуча тя, рязко обърна Дулси и препусна в галоп по брега.

— Ругатните бързо се превръщат в досаден навик — промърмори Силвестър, метна се на гърба на своя жребец и се впусна да я преследва. Конят му ускори ход и много бързо скъси разстоянието до кобилата, даже когато Тео се наведе над шията й и я пришпори, за да ускори темпото. Силната кобила се разтегна и вложи всичките си сили, но тя не притежаваше широките гърди на своя преследвач. Най-сетне Тео отпусна юздите и позволи на кобилата да продължи в своето темпо.

Жребецът се изравни с нея. Тео хвърли бърз поглед към графа и смаяно установи, че на лицето му грее радостна усмивка. В следващия миг обаче забеляза предателския блясък в очите му и отчаяно заби пети в хълбоците на Дулси, за да му избяга.

Силвестър хвана юздите на жребеца между зъбите си, наведе се настрана и с един-единствен силен замах вдигна Тео от гърба на кобилата. Оказа се много лесно да вдигнеш жена, която язди по мъжки, а не с женско седло, помисли си развеселено той, хвана юздите на кобилата и я спря. После настани удобно пленницата на седлото пред себе си.

— О, младият Лохинвар дойде от запад, измина цялото това дълго разстояние и неговият огнен жребец се оказа най-добър — изрецитира Силвестър и се наслади на смайването, изписало се на лицето й. — И не смейте да ме ругаете пак, братовчедке, защото ще се видя принуден да прибягна до репресии.

Той премести тежестта си, притисна Тео до гърдите си и жребецът спря, пръхтейки тежко, докато останалата без ездач кобила затропа нервно с копита.

Тео беше толкова слисана, че доста време не можа да каже нищо. Пръстите му бяха върху лицето й и рисуваха внимателно линията на бузата й, после на брадичката, после формата на устата.

— Имате възхитително личице, циганко, но аз не мога да му се радвам, ако постоянно ме ругаете и горите от желание да ме метнете по гръб на брега. — Силвестър се усмихна, сложи пръсти под брадичката й и наведе глава.

Тео се опита да окаже съпротива и да въоръжи всичките си сетива срещу коварното нападение, но усилията й бяха напразни. Разумът й вече нямаше власт над тялото. Тя се облегна тежко на гърдите на Силвестър, усети силната му, топла ръка върху влажния лен на гърба си, а когато той започна да си играе с езика й, кръвта запулсира буйно във вените й, сърцето й се качи в гърлото, а слънцето опари болезнено затворените й клепачи.

Ръката му се плъзна по тялото й и намери твърдата закръгленост на едната гърда. Тя не носеше нищо под блузата и коравите зърна моментално се устремиха към дланта му. Пръстите му се плъзнаха между копчетата и очертаха копринената закръгленост на гърдата. Тео реагира с тих стон, вдигна ръка, за да обгърне шията му, и го привлече към себе си. Устните й се отвориха жадно под неговите, езикът й се втурна дръзко в устата му.

Силвестър вдигна глава и бавно и неохотно отдели устни от меката й уста. После погледна лицето, което почиваше на гърдите му. Все още беше обхванал дясната й гърда. Влажният лен беше залепнал върху другата и разкриваше разкошната закръгленост така ясно, сякаш беше непокрита.

Тео отвори очи. В среднощно сините им дълбини тлееше страст… страст и объркване.

— По-добре да беше облякла долна риза — укори я с мека усмивка той. — С този скандален тоалет само привличаш ненужно внимание, циганко. — Обхвана голата й гърда под блузата и щипна с палец и показалец твърдото зърно, за да й покаже какво има предвид.

Тео изохка смаяно и положи всички усилия да се изправи, но Силвестър затегна хватката си и продължи да я милва. Само след миг тя се предаде с нов сладостен стон.

— Това не е ли много по-приятно, отколкото да ме заплашваш с битка? — попита с лека ирония той.

— Това беше предизвикателство, не заплаха — отвърна Тео, която най-после се бе събудила от транса си. Мислите, които минаваха през главата й, бяха повече от неприятни. Проклетият Гълбрайт просто си беше разрешил така наречените „учтивости“, без да е спечелил битката между двамата.

Отново се случи, а тя не намери сили да се съпротивлява! Тео енергично бутна ръката му, седна и примигна срещу ослепителната слънчева светлина. Чувстваше се някак странно, в главата й цареше хаос. Жребецът се стресна от движенията й и затропа с копита. Ако Силвестър не я беше хванал през кръста, Тео щеше да се свлече на земята.

Той се усмихна, но когато заговори, тонът му бе сериозен.

— Може би ще проявя готовност да приема едно любезно отправено предизвикателство, но бих искал да разбереш, сериозни проблеми не се решават по този начин. Моля скъпа братовчедке, мисли с главата си… особено след като предстои да живеем известно време под един покрив.

— На ваше място не бих разчитала на това — отвърна Тео — просто за да каже нещо, не по друга причина. Извъртя се сръчно, освободи се от хватката му и се плъзна на пясъка.

— Така ли? И защо не? — Той вдигна въпросително една си вежда и я погледна отвисоко.

Да, защо да не разчита? Нямаше причини да очаква нещо друго. Майка й вече беше попаднала под очарованието му и изобщо не мислеше да се съпротивлява.

Кога най-сетне ще се научи да си държи езика зад зъбите? Кога най-сетне ще се научи да обуздава необузданите реакции на тялото си? Тео усещаше чувствено пулсиране от главата до върховете на пръстите, всеки сантиметър от кожата й беше невероятно чувствителен. И, сякаш съзнавайки това, проклетият Гълбрайт се взираше с нахално внимание в гърдите й — а тя усещаше как зърната се втвърдяват пред очите му!

— Ще ти дам добър съвет, от днес нататък носи риза — изрече хладно той. — Или не сваляй жакетчето… освен ако не си готова да отговориш на поканата, която мълчаливо излъчваш.

— При първата ни среща се държахте като уличен пес — изфуча Тео и отново затрепери от ново възпламенил се гняв. — Може би тогава имаше мъничко извинение за поведението ви… защото не знаехте коя съм. Но ще ви кажа едно, Стоунхеридж: вие сте негодник и надменно конте!

С тези думи тя скочи на гърба на Дулси и препусна към широката пътека, която водеше нагоре към скалите.

Силвестър направи разкаяна гримаса. Една крачка напред, две крачки назад. У това проклето момиче имаше нещо, което предизвикваше най-лошите му страни. Тя беше толкова войнствена, че през половината от времето будеше у него диво желание да я сграбчи за раменете и да я раздрусва, докато се предаде. Но въпреки проклетията й, огненият й дух криеше в себе си нещо, което го омагьосваше и възпламеняваше в гърдите му същите искри. Беше готов да се обзаложи, че тя ще е страстна, неуморна партньорка в леглото — с учител като него.

Силвестър я проследи с поглед, докато тя изчезна зад скалите. Слабините му се стегнаха при мисълта за твърдите й гърди в ръката му и за готовността, с която меките й устни отговаряха на целувките му. Каквото и да става, аз ще укротя своята дръзка малка братовчедка, закле се той.

Силвестър се върна до мястото, където беше оставил горните им дрехи. Имаше чувството, че Тео е не по-малко объркана от него. Реакцията й беше силна и страстна — нищо, че го пращаше по дяволите. Равнодушието се преодолява много по-трудно, каза си Силвестър. Вероятно ключът към победата беше да продължава да я натиска и обърква.

Той слезе от коня, за да вдигне жакетите. В джоба на Тео имаше нещо — мокро пакетче с ябълкови тортички, установи Силвестър, след като го отвори. Е, поне ще си хапна, каза си той и изяде тортичките с най-голямо удоволствие, преди отново да се качи на седлото.

Когато Силвестър стигна пред господарската къща, Елинор тъкмо излизаше от розовата градина с ножица в едната ръка и кошница, пълна с рози, в другата.

— Лорд Стоунхеридж! — поздрави го зарадвано тя. — Много мило от ваша страна да наминете.

Силвестър свали шапка и скочи от коня, за да я придружи.

— Трябваше да върна жакетчето и шапката на лейди Тео, мадам.

Елинор се сепна и го погледна втренчено.

— Мисля, че е редно да обясните какво се е случило, сър.

Той я дари с обезоръжаваща усмивка.

— Боя се, че имахме малка… малък сблъсък долу на плажа. Моята братовчедка се разгневи и препусна, без да си вземе дрехите.

— И какво е правила там без шапка и жакет? — Очите на лейди Белмонт гледаха остро, макар че тонът й издаваше само леко любопитство.

— Братовчедката Тео ме предизвика на двубой без оръжие, мадам — обясни той с разкаяна усмивка.

Елинор въздъхна:

— Надявам се, че сте отказали да приемете предизвикателството.

— Разбира се, мадам — кимна той. — Накарах я да оттегли предизвикателството си. Затова в момента не е особено добре настроена към мен.

— Едуард е виновен — въздъхна отново Елинор и мрачно поклати глава. — Той научи Тео на всичките тези глупости, още когато бяха деца, и дори сега, когато е в отпуск, продължават да си устройват битки и да се премятат по голямата галерия.

— Едуард?

— Годеникът на Емили. Едуард Феърфакс. Родителите му са наши съседи и момичетата и Едуард се познават от детството си. Дълго време вярвах, че той ще се влюби в Тео, но незнайно по каква причина това не се случи. Виждах ги да си шушукат и преди да разбера какво става, Емили се сгоди за Едуард. — Тя се усмихна нежно. — Убедена съм, че двамата си подхождат, но все още не знам как стигнаха до това внезапно решение и какво участие има Тео.

— Къде е сега мистър Феърфакс?

— Лейтенант Феърфакс е с Уелингтън в Испания — обясни Елинор и го изгледа отстрани. — Вие също сте били на война, нали, сър?

— Да… и дванайсет месеца във френски плен — отвърна сдържано той.

Дамата кимна съчувствено.

— Значи сте разубедили Тео да се бие с вас и сега тя ви е сърдита.

— Права сте, мадам. Тя ми заяви, че изпитва отвращение към мен. — Силвестър изрита едно камъче с ботуша си. — Честно казано, не разбирам с какво съм заслужил тази враждебност.

— Очевидно вие и Тео сте се срещнали, преди вчера да се появите тук официално.

— Да. И срещата ни не беше особено… приятна — призна загрижено той.

Елинор го следеше с поглед, докато той вървеше редом с нея и се стараеше да съобразява бързите си, по природа нетърпеливи крачки с нейното темпо. Наистина не му е лесно, помисли си тя, защото отново беше усетила скритото напрежение в стройната, силна фигура, дълбоката болка в сърцето му. Още не беше сигурна харесва ли го или не, но приемаше, че го харесва… или поне ще го хареса, когато задълбочат познанството си. За съжаление твърде силно усещаше привлекателната му мъжка сила и се питаше как Тео успява да пренебрегне чувственото му излъчване.

— Искам да знаете нещо за Тео — заговори трезво тя. — Тази къща, имотът и хората са част от нея. Баща й и дядо й хранеха същите чувства. Земята и хората са всичко за нея, по начин, който и аз, и сестрите й не можем да почувстваме. Тя беше любимката на дядо си. И се чувства предадена от него, защото не й е оставил нищо. Според Тео вие, сър, сте натрапник. Отнемате й нещо, което за нея е жизненоважно — като кръвта, която тече във вените й.

Силвестър мълчеше и се вслушваше в гласа на съвестта си. Да, би могъл да каже истината на лейди Белмонт — че старият граф не е предал нито нея, нито внучките си, или поне не по начина, по който смятаха те. Но защо да опази паметта му чиста за сметка на своето собствено бъдеще? Той не му дължеше нищо. Дяволският старец сам беше сътворил тази бъркотия. Той беше настроил всички срещу себе си.

— Но аз съм готов да променя нещата, лейди Белмонт — рече след малко той. — Предлагам на дъщеря ви шанс да остане да живее тук и да доживее да види как наследството преминава в ръцете на децата й.

— Да, и според мен това е най-доброто решение — отвърна Елинор и спря да отреже един стърчащ клон от живия плет. — Но ми се струва, че Тео все още не го разбира.

Аз обаче нямам цялото време на света, за да я убедя, помисли си ядно Силвестър. Побърза да прогони тази обезпокояваща мисъл, поправи шалчето на врата си с нервно движение и рязко попита:

— Ще й кажете ли някоя добра дума за мен, мадам?

Елинор спря и го измери с внимателен поглед под широкополата лятна шапка. Гласът й прозвуча спокойно, но решително:

— Не, Стоунхеридж. Намирам, че вие трябва да говорите сам за себе си.

Той побърза да поправи глупостта си.

— Разбирам. Простете безсрамието ми. — Поклони се леко и я погледна разкаяно.

О, да, харесвам го, каза си Елинор. Гънчиците от смях в ъглите на очите му са наистина забележителни. Тя се усмихна, и успокоително го потупа по ръката.

— Не ви обвинявам в нищо, сър. Когато става въпрос за Тео, умният мъж пуска в ход всички оръжия, с които разполага, за да я спечели.

— Тогава май е време да започна щурма — отбеляза сухо той.

Елинор проследи погледа му. Тео и Рози вървяха по алеята срещу тях и се взираха напрегнато в земята. Изведнъж Рози се хвърли напред и падна върху длани и колене в цветната леха пред живия плет. Тео клекна до нея.

— Още червеи… — въздъхна Елинор. — Или този път са охлюви? Никога не знам коя ще е следващата страст на Рози.

Тео стана, погледна към алеята и едва сега забеляза майка си и графа. Силвестър се запита дали отново ще прояви враждебност и ще му обърне гръб, но тя изтупа коленете и се запъти към тях. Вероятно бе решила да прояви уважение в присъствието на майка си.

Тео се бе преоблякла в проста ленена рокля, не толкова екстравагантна като робата от небелен лен, която носеше при първата им среща, но все пак доста селска: с просто кръгло деколте и ръкави до лактите. Не носеше, шапка и косата й висеше гърба в дълга синкавочерна плитка. Силвестър наблюдаваше приближаването й и се радваше на грацията, с която полата й завърташе около хълбоците при всяка лека, енергична крачка.

— О, лорд Стоунхеридж, какво неочаквано удоволствие — рече Тео и спря пред него. Дълбоките теменуженосини очи подчертаваха загорелия тен на лицето. — Признавам, не очаквах да ви видя още веднъж днес.

— Забравихте жакетчето и шапката си на плажа — обясни просто той и й подаде дрехите. — Реших, че ще имате нужда от тях… или поне от жакета. Но виждам, че сте се привели в приличен вид.

Всъщност той имаше намерение да се помири с нея, поздравът й беше толкова смешен, че моментално реагира с наказание, като й напомни за миговете на гърба на коня му… за страстната й реакция на неприличните му „прояви на учтивост“. Погледът му се плъзна многозначително по гърдите й и леката червенина, обагрила бузите й, задоволи суетата му. Но тя се отърси много бързо от смущението си.

— В момента нямам особена нужда от жакета, милорд, но съм ви благодарна за онова, което е в джоба. — Вдигна жакетчето си и извика: — Рози, донесла съм ти ябълкови тортички от мисис Уудс!

— Олеле — промърмори ужасено Силвестър. — Боя се, че не оставих нищичко на сестричката ви…

— Изяли сте тортичките? — Тео зяпна смаяно. — Но те бяха в джоба. Бяха за Рози.

Силвестър се почеса по главата. Изглеждаше толкова нещастен, че Елинор с мъка се удържа да не избухне в смях.

— Най-смирено моля за извинение — рече той. — Но тортичките ме изкушиха и… Помислих, че са за вас и вие не ги искате…

Погледът му се премести към Рози, която го зяпаше през очилата, и той сведе глава.

— Простете ми, лейди Розалинд… — Не, това звучеше повече от абсурдно. Срещу него стоеше дете с купчина охлюви в мръсната си шепа. — О, Рози, наистина съжалявам. Нямах представа, че тортичките са за теб.

— Няма нищо — отвърна великодушно малката. — Никой не ми беше обещал, че ще ям ябълкови тортички. Тео е искала да ме изненада.

Силвестър примигна облекчено.

— Трябва ли сега да се чувствам по-добре?

Тео избухна в луд смях.

— Да. На езика на Рози това означава да.

— О! — Изглеждаше тъй съкрушен, че й стана жал за него.

— Не се притеснявайте — рече през смях тя. — Днес следобед ще заведа Рози в „Заека и кучето“ и мисис Уудс ще ни даде още тортички.

— Не, аз ще го направя — отвърна твърдо Силвестър и се метна на седлото. — Ще призная кражбата и ще помоля да ми опаковат една цяла тава тортички. Това е най-малкото, което мога да направя, за да изкупя грешката си. — Поклони се леко и заключи. — Желая ви хубав ден, лейди Белмонт… братовчедке Тео… Рози.

— Довиждане — изпрати го разсеяно Рози, устремила вниманието си към охлювите в шепата си. — О… — спомни си нещо тя и отново вдигна глава към него. — Вие не настоявате да се изнесем бързо, нали? Защото трябва да пренеса музея си в новата къща, а това ще трае доста дълго… Нали разбирате, всичко трябва да се опакова грижливо и сестрите ми обещаха лично да го отнесат по алеята.

— Рози! — извика възмутено Елинор.

Силвестър се засмя облекчено.

— Не, малка братовчедке, изобщо не настоявам да се преместите бързо в новата къща. Сигурен съм, че ще намерим начин да живеем заедно в мир и хармония, докато е нужно. — И се обърна към Тео с дяволита усмивка: — Не е ли така, братовчедке?

— Тепърва ще се разбере, сър — отговори Тео, но в гласа й нямаше убеденост.

5.

Вратата към спалнята на графа беше отворена и Тео, която тъкмо минаваше по коридора, спря. Беше влизала в това помещение безброй пъти, особено през последните седмици преди смъртта на дядо си. Познаваше красивите резби на леглото и можеше да опише в мислите си всички форми и извивки, по които ръката й се беше плъзгала през безкрайните часове, докато бдеше над болния. Знаеше наизуст разкошната шарка на избродирания балдахин, направен специално, за да подхожда на китайския килим. Вярваше, че познава всяка цепнатина в облицовката на стените, всяка фина линия в щукатурата на тавана.

Стаята беше празна. Тео влезе и се огледа. Мебелите си бяха същите, но атмосферата на помещението беше много променена. Духът на дядо й вече не владееше тази стая, неприятната миризма на старост и болест беше изчезнала. Нещата на новия граф бяха разпръснати навсякъде: на тоалетната масичка лежаха сребърните му четки за коса, калъпът за ботушите стоеше пред гардероба, а в библиотеката имаше книги, които й бяха чужди.

Погледът й спря върху портрета на баща й в парадна униформа. Висеше над камината, срещу леглото — така дядо й можеше да го вижда след събуждане. Веднъж бе разказал на Тео, че е заповядал да го окачат там, за да е първото, което вижда сутрин, и последното, преди да заспи. А сега портретът висеше там за равнодушните очи на един Гълбрайт.

Гневът и отчаянието — неразривно свързани с тъгата й и през тези дни много близо под повърхността — отново се надигнаха в гърдите на Тео, стегнаха гърлото й и напълниха очите й с горчиви сълзи. Тя направи още няколко крачки навътре в помещението и спря пред картината. Виконт Белмонт й се усмихваше от платното, сложил едната си ръка върху дръжката на сабята. Сините му очи бяха ясни като планински езера. Тео се опита да събуди спомените си за това лице, за гласа и миризмата на баща си. Все още помнеше как се усещаха ръцете му, когато я вдигаше на понито й. Вярваше, че помни и гласа му — дълбок и топъл глас, с който я наричаше „лудата ми малка Тео“…

— Мога ли да ви помогна с нещо, братовчедке?

Като чу леко ироничния глас на графа, Тео се обърна като ужилена. Тя нямаше право да влиза в тази стая… вече не… не и без изричното позволение на настоящия й обитател. Погледна го, без да го вижда, защото за нея той не беше Силвестър Гълбрайт, а олицетворение и причина за болката и за гнева, който придружаваше тази болка.

Без да съзнава какво прави, Тео протегна ръка да го изблъска и се опита да мине покрай него.

— Не бързайте толкова! — Силвестър я хвана за рамото и я обърна към себе си. — Какво правите в стаята ми?

— А вие какво мислите, че правя, милорд? — попита остро тя. — Да не смятате, че съм дошла да открадна нещо? Или да се ровя в нещата ви?

— Не ставайте глупачка — отговори рязко той. — Мен ли търсехте?

— И защо, за бога, трябва да търся вас? — попита тя и гласът й прозвуча дрезгаво от гняв и от сълзите, които с мъка потискаше. — Бих била много щастлива, ако не ви видя никога вече, лорд Стоунхеридж.

Когато Силвестър остро пое въздух, тя разбра, че е отишла твърде далеч, но не се разтревожи. Беше обзета от диво желание да нарани този мъж, осмелил се да се настани в стаята на дядо й, осмелил се да заеме мястото, което по право беше на баща й. Махна ръката му от рамото си и грубо го избута, за да излезе.

Той я хвана за плитката и й попречи да избяга.

— Не смейте да бягате! — В гласа му имаше гняв. — Писна ми да се държите грубо с мен. Какво, по дяволите, съм направил, за да заслужа подобно отношение?

— Не е нужно да правите каквото и да било… достатъчно е, че сте тук, че съществувате — извика тя със задавен от сълзи глас. — И щом вие сте толкова дебелокож, че не можете да го разберете, сър, аз ще си позволя да кажа, че на стената зад вас виси портретът на моя баща.

Смаян, Силвестър се обърна към картината и пусна плитката на Тео. Тя се възползва от невниманието му, за да избяга от стаята, защото се боеше, че повече не може да сдържа сълзите си.

Силвестър изруга ядно, но не направи опит да я спре. Впи поглед в портрета и се наруга, че не го е забелязал по-рано — така може би щеше да избегне неприятната сцена. Нямаше представа кой е мъжът на платното. Къщата беше пълна със семейни портрети.

Той въздъхна и тръгна да търси Фостър.

— Моля ви, Фостър, отнесете портрета на виконт Белмонт в стаята на лейди Тео. Освен ако лейди Белмонт не предпочита да го окачи в своята стая.

— Лейди Белмонт има достатъчно портрети на починалия си съпруг — уведоми го важно Фостър. — Но съм сигурен, че лейди Тео ще оцени този жест.

— Добре тогава… — промърмори графът и отново посвети мислите си на проблема с Тео. Вече два дни живееше в господарската къща и винаги когато срещата между двамата не можеше да се избегне, Тео се държеше с него подчертано неучтиво. Досега не беше успял да я накара да обиколят заедно имението. Опитите му да я ухажва всеки път се проваляха с гръм и трясък. Може би проклетият стар дявол е знаел, че той ще се старае напразно, и се е наслаждавал на представата как неговият непознат, но омразен наследник става за посмешище пред цялата околност.

Силвестър мина през дневната и излезе на голямата тераса, настлана с каменни плочи. Може би старият дявол е прав. Може би алчността го вкара в капан… не, нуждата, поправи се той и седна върху ниския каменен парапет, който отделяше терасата от просторната зелена морава.

Да, той имаше спешна нужда от пари, но това не беше единственият двигател на действията му. Той се нуждаеше от цел, от задача в живота си и знаеше, че за да ръководи имот с големината на Стоунхеридж, ще има нужда от всичките си знания и умения. Беше влязъл в армията в началото на войната — по-точно в началото на революцията. Битката срещу Наполеон, която се водеше днес, беше съвсем различна от някогашните сражения с неопитните френски революционери. В продължение на петнайсет години армията беше неговият живот. Да, имаше и жени… няколко страстни афери, но те бяха само част от вълненията и опиянението на войната. Част от лишенията, ужаса, дивата оргия на победата. Тогава не изпитваше желание да се ожени и да създаде наследници. През последните дванайсет години — след смъртта на Кит Белмонт — той знаеше, че един ден ще наследи титлата Стоунхеридж и семейното имение, и беше напълно доволен да чака това време, вместо да се обвърже в брак и да гледа деца.

А после дойде Вимиера… след нея дванайсет месеца в мръсния френски затвор в Тулуза. А след това го изправиха пред военен съд.

Силвестър скочи рязко и заходи напред-назад по терасата. Съдът го освободи от обвинението в страхливост, но не и в сърцата и главите на другарите му офицери. След съдебното дело той напусна полка, като изтъкна като уважителна причина постоянните болки и последствията от раната в главата, но всички знаеха истинската причина — защото вече не понасяше другарите и приятелите му да го гледат с презрение. Ако се бе върнал на Иберийския полуостров, веднага щяха да го включат в черния списък. Безславната му история щеше да отиде там преди него. Щеше да се наложи да понася безкрайни унижения, малки и големи. А той нямаше смелост да им се опълчи.

Нямаше, защото не знаеше какво се бе случило в действителност. Как да се защитава, след като не беше сигурен какво е направил?

Джерард бе казал, че е тръгнал на път с подкрепление и никой не го е спрял. Но, по дяволите, ако не е имало забавяне, защо той, майор Гълбрайт, е бил напълно отрязан и оставен да се оправя сам? Той издържа безброй нападения, надявайки се да дойде подкрепление. Издържа, докато всичките му хора паднаха… и много добре си спомняше как си помисли…

Силвестър притисна с пръсти слепоочията си и усети приближаването на ужасната болка, която стегна кожата на главата му. Как си помисли… какво? Почти не си спомняше събитията от онзи следобед, но беше убеден, че има още нещо. Как да разбере какво?

— Нещо не е наред ли, лорд Стоунхеридж?

Мекият глас на Елинор проникна в хаотичните му мисли. Той вдигна поглед и замаяно разтърси глава, продължавайки да масажира слепоочията си с пръсти.

— Не изглеждате добре — установи тя и бързо отиде при него. Вдигна ръка и попипа челото му. Кожата му беше влажна от пот, той беше блед като призрак, очите му не гледаха хладно и пронизващо, а бяха изпълнени с болка — същата онази болка, която тя беше усетила у него още от самото начало.

Силвестър поклати глава и се опита да успокои безумните си мисли, да обуздае отчаяното желание да си спомни. Загриженото изражение на Елинор спря хаоса в главата му, а ръката й върху челото му го изпълни с приятна хладина. Усети как болезненото напрежение в слепоочията му се разсея и разбра, че този път мъчението ще му бъде спестено.

— Чувствам се добре, благодаря ви, мадам — отговори той и се принуди да се усмихне. — Просто един потискащ спомен, нищо повече.

Елинор не настоя да научи нещо повече.

— Тео запозна ли ви с мистър Бюмон, нашия управител?

— През последните два дни вашата дъщеря, мадам, не сметна за нужно да отправи към мен поне една учтива дума — отвърна хапливо той, — камо ли да се опита да ми помогне с нещо, да ме запознае с управлението на имота. Длъжен съм да ви кажа, че вече губя търпение.

— Е, може би това е за добро — рече примирително Елинор. — Трябва да се случи нещо, което да я измъкне от сегашното й душевно състояние, дори и насила. — Тя се наведе да откъсне една тревичка, провряла се между каменните плочи.

— Мисля, че не ви разбирам, лейди Белмонт.

Елинор се изправи и се вгледа в тревичката с внимание, което изглеждаше неоправдано.

— Тео все още не е преодоляла тъгата от загубата на дядо си, милорд. Подозирам, че тя ще се върне отново към стария си живот едва когато изплаче сълзите си. Мисля, че ние бяхме прекалено внимателни с нея. Мисля, че е дошло времето някой да предизвика изблик на тъга.

— Боя се, че все още не ви разбирам съвсем добре. — Силвестър усещаше, че Елинор иска да му даде ценен съвет, но не беше много сигурен, че знае какво трябва да направи.

Елинор се усмихна снизходително.

— Просто следвайте инстинкта си, лорд Стоунхеридж. Да видим къде ще ви отведе.

— Мамо, пристигна шивачката! — Емили излезе забързано на терасата. — Донесла е платове за новите завеси и един от тях много ми хареса… О, добро утро, лорд Стоунхеридж. Извинете, че прекъснах разговора ви. — Емили направи лек поклон и тонът й изгуби малко от бодростта си. — Не бях забелязала, че разговаряте с мама.

— Моля, не се извинявайте, братовчедке — отговори Силвестър и също се поклони. — Ние просто си пожелахме добро утро.

Елинор хвана голямата си дъщеря подръка и кимна ободрително на негово благородие, сякаш искаше да каже: вече знаете какво трябва да правите.

— Ще се видим на масата за обяд, лорд Стоунхеридж.

Силвестър проследи майката и дъщерята със замислен поглед. Лейди Белмонт очевидно смяташе, че се е изразила достатъчно ясно, но той все още не разбираше какво означаваха думите й.

Лорд Стоунхеридж реши да се поразходи към морето, надявайки се морският въздух и свежият бриз да му донесат прозрението, за което мечтаеше. За съжаление само след двайсет крачки се спъна в две пухкави крачета, обути в чорапи до коленете, които стърчаха изпод един храст.

— Олеле! Вие сте виновен, че го изпуснах! — От храста се измъкна възмутената Рози и го изгледа сърдито, докато слънчевите лъчи се отразяваха в стъклата на очилата й.

— Какво си изпуснала?

— Скакалецът! Тъкмо си триеше крачетата едно в друго… така произвежда шум. Исках да го включа в музея си. Тео обеща, че ще ми помогне да го препарирам.

Смръщил чело, Силвестър огледа малкото момиче — втория член на семейство Белмонт, който го наказваше с презрение.

— Извинявай, Рози, но краката ти стърчаха от храста като капан и аз се хванах.

— Само тромавите хора не внимават къде стъпват — отряза го момичето и отново мушна глава в храста.

Силвестър извъртя очи към небето. Защо двете дъщери Белмонт имаха толкова остри езичета, а другите две изглеждаха меки и кротки — мечта за всеки мъж? Защо съдбата не му предложи едно от двете добри и послушни момичета?

— Нямаш причини да се държиш неучтиво — каза той на изцапаните чорапи.

— Не бях неучтива — чу се приглушен отговор. — Но тези капани са за тромавите хора. Само някой глупак би се хванал в такъв капан, нали?

— В думите ти има известна логика — отвърна Силвестър и доброто му настроение се върна. — Въпреки това ти препоръчвам за в бъдеще да се държиш малко по-учтиво. — И продължи пътя си.

Тео не дойде да обядва, но никой не се обезпокои от отсъствието й.

— Предполагам, че някой от арендаторите я е поканил да обядва в дома му, милорд — обясни Клариса, когато графът попита за Тео. Гласът й беше малко хладен, сякаш той нямаше право да пита къде е сестра й. Тези Белмонтови наистина се държаха здраво една за друга.

— Тео е добре дошла във всяка къща в селото — допълни Емили. — Така е било винаги… още от детските й години.

— Разбирам. — Силвестър се намръщи и посвети вниманието си на печеното. — Ще позволите ли да ви отрежа парче печено, милейди?

Докато той седеше на масата, разговаряше учтиво и разрязваше печеното като стар баща на семейство, неговата енергична, способна братовчедка управляваше имота. Нямаше да търпи поведението й нито ден повече.

Елинор прие подаденото й парче печено и се усмихна сковано. Не можеше да не забележи напрегнатото му лице и трепкащия мускул на бузата. Знаеше в каква посока вървят мислите му. Все едно дали Тео беше готова да се омъжи за граф Стоунхеридж или не, имението вече не й принадлежеше и Елинор подозираше, че новият господар много скоро ще й каже това право в очите.

Когато стана време да се преоблекат за вечеря, Тео все още не се беше прибрала и Елинор започна да се безпокои.

— Лейди Тео спомена ли ви къде възнамерява да отиде, Фостър? — попита тя, когато мина през преддверието на път към стаята си.

— Не мисля, милейди — отговори икономът, който палете свещниците на дългата маса до входната врата.

— Безпокоите ли се, мадам? — Силвестър, който тъкмо излизаше от библиотеката със стопанската книга под мишница, случайно чу въпроса й.

— Не… разбира се, че не — отговори Елинор, но не успя да заблуди нито иконома, нито графа. — Тео често отсъства по цял ден. Работата е там, че обикновено… — Тя поклати глава. — Обикновено ми изпраща вест, когато сметне, че ще се забави.

Силвестър изчака Елинор да изкачи стълбата и попита иконома:

— Имаме ли причини да се безпокоим, Фостър? Може би не би било зле да изпратим няколко души да я потърсят.

— Не е нужно, милорд. Тук всички познават лейди Тео. Ако й се беше случило нещо, някой щеше да ни уведоми.

— Може би е паднала някъде далеч и се е наранила — настоя Силвестър.

— Възможно е, милорд, но не е вероятно.

Фостър се запъти величествено към вратата и Силвестър въздъхна. Посланието беше недвусмислено: икономът не искаше да разговаря с външен човек за неща, засягащи семейството.

Икономът не искаше, управителят не искаше, икономката не искаше… За арендаторите и селяните той беше само временно явление. Те изобщо не му обръщаха внимание.

Изпълнен с гняв, графът се изкачи по стълбата и отиде в стаята си, където Хенри тъкмо приготвяше костюма му за вечерята.

Хенри хвърли поглед към негово благородие и разбра, че тази вечер не е подходяща за разговор. Когато майор Гълбрайт наложеше на лицето си това специално изражение, беше по-добре да си мълчи. Хенри наля гореща вода в легена и започна да четка тъмносиния жакет и кремавите панталони до коленете, докато графът изми лицето и ръцете си и облече чиста риза.

— Как намирате тукашните хора, Хенри? — попита неочаквано Силвестър, докато се обличаше.

— Как ги намирам… не съм сигурен какво имате предвид, сър. — Хенри подаде на господаря си колосано шалче от снежнобял лен. — Искате ли днес да си сложите диамантената игла, сър?

— Да, благодаря. — Силвестър върза шалчето на шията си, подреди диплите и ги закрепи с диамантената игла, после се огледа изпитателно в огледалото. — Намирате ли ги любезни?

— В селската кръчма всички са любезни, сър — отвърна Хенри, питайки се накъде бие господарят му.

— А тук?

— Ами… малко са недоверчиви, бих казал — призна Хенри и грижливо опъна жакета. — Уестън е отличен шивач, милорд. Много по-добър от Щулц.

Преди да постъпи в армията, Хенри бил иконом на един джентълмен. Когато тежко раненият, измъчван от треска майор Гълбрайт бе хвърлен във френския затвор, Хенри беше вече там. Чувстваше се повече от щастлив, че се е върнал към предишната си професия, а след като дълго време се беше грижил за своя майор, можеше да се определи и като компетентен болногледач. Когато господарят му страдаше от мъчително главоболие, Хенри беше неотлъчно до него. Той беше единственият човек, когото Силвестър можеше да понася до себе си и който имаше право да преживее заедно с него ужасяващото унижение и непоносимите мъки.

— Говорят ли много за новия граф? — попита Силвестър с критично вдигнати вежди.

— Не, не много… или поне когато аз съм наблизо, сър.

— Да, разбирам. А какво говорят за лейди Тео?

— О, тя е любимката на всички, милорд — усмихна се Хенри. — Убедени са, че тя никога не греши. Казват, че старият граф я обичал повече от всичко на света.

— Аха. — Силвестър взе една от сребърните четки и приглади късо отрязаните си къдрици. — С други думи — доста разглезена.

— Доколкото разбрах, сър, тя страда много от загубата на дядо си — продължи Хенри. — Поне така говорят в селото. Казват, че не била на себе си.

— Искрено се надявам, че не е винаги такава — изръмжа Силвестър и сложи емайлираната табакера в джоба на жакета си. Преди да слезе в дневната, трябваше да се въоръжи с търпение, за да понесе още една мъчителна вечер с Тео.

Когато влезе в дневната, Емили и Клариса стояха до отворения прозорец и се взираха с надежда към входната алея, където вечерните сенки се удължаваха.

— Според мен няма да се върне от тази страна — каза Клариса и се въздишка се отвърна от прозореца. — Не откъм оборите.

— Значи още няма следа от бегълката? — попита Стоунхеридж с нарочно ведър тон. — Шери, мадам? Или тази вечер ще предпочетете мадейра?

— Шери, благодаря. Не, Тео още не се е върнала. — Елинор пое чашата от ръката му, но не успя да се усмихне.

— Фостър изглеждаше убеден, че ако се е случило нещо, някой от арендаторите ще дотича да ни уведоми.

— Да, това е вярно, но… — Елинор се наведе над бродерията си. — Имотът е голям и някои места са пусти.

— Не би било зле да изпратим няколко души… — Емили млъкна изведнъж, защото в залата прозвуча енергичният глас на Тео.

— Още не са седнали на масата, нали, Фостър? Просто не мога да повярвам, че вече е толкова късно… О, мамо, много съжалявам… — Вратата към дневната се отвори с трясък и Тео влезе с протегнати ръце. — Изобщо не забелязах, че съм се отдалечила толкова много от къщи! Сигурно много си се уплашила? — Тя се наведе да целуне майка си и успокоително стисна ръцете й.

— Тъкмо бях започнала сериозно да се безпокоя — отговори строго Елинор, но облекчението в очите й беше недвусмислено, а скованите й рамене се отпуснаха.

— Е, аз съм отново тук и умирам от глад. — Тео хвърли шапката, ръкавиците и камшика на ниската масичка. — Искрено съжалявам, че ви притесних. — Тя дари майка си и сестрите си с нежна усмивка. — Прощавате ли ми?

— Искам да ми обещаеш, че никога вече няма да закъсняваш толкова, скъпа — отговори Елинор и отпи глътка шери.

— Няма да закъснявам — обеща тържествено Тео и си наля чаша шери, без да обръща внимание на графа, който стоеше до камината с чаша в ръка. — Усещам, че е време за вечеря — засмя се тя. — От кухнята се носят най-прекрасните миризми.

Ботушите й бяха кални, полите на костюма за езда посивели от прах, а косата й се беше изплъзнала от фуркетите и падаше като синьо-черен облак около лицето. Изглеждаше уморена, но здрава и щастлива.

В този миг Силвестър осъзна, че търпението му е изчерпано. Първо хвърли изпитателен поглед към Елинор, очаквайки тя да каже нещо за неприличната външност и още по-неприличното поведение на дъщеря си, но тя беше свела глава и мълчеше. Какво му бе казала сутринта? Че твърде дълго са били снизходителни към дълбоката мъка на Тео… че е крайно време някой да я изтръгне от това състояние… Елинор го бе посъветвала да последва инстинкта си и в този момент инстинктът му каза, че е време да окаже съпротива.

— Простете, братовчедке Тео — проговори остро той, — но аз намирам, че не е подходящо да вечеряте в костюм за езда.

Тео се обърна рязко и очите й засвяткаха злобно.

— И какво ви засяга това, ако позволите да попитам?

— Случайно ще вечеряте на моята маса, братовчедке. Затова съм на мнение, че поведението ви ме засяга.

Тео побеля като платно.

— Вашата маса?

— Съвсем правилно ме чухте — потвърди спокойно Силвестър. — А аз не търпя дама да седне да вечеря в костюм за езда. — Той протегна ръка и дръпна шнура на звънеца до камината. Фостър се появи моментално, в салона цареше смаяно мълчание.

— Помолете готвачката да отложи вечерята с петнадесет минути — нареди учтиво графът и след като Фостър излезе, се обърна отново към Тео. — Давам ви петнадесет минути да се преоблечете, братовчедке… освен ако не предпочитате да се нахраните в стаята си.

— Мамо? — Тео се завъртя към майка си и я изгледах гняв и молба едновременно.

Елинор изобщо не вдигна глава от гергефа си.

— Лорд Стоунхеридж има пълното право да налага своите правила, Тео. Това е неговата къща.

Как можа майка й да я предаде по такъв начин? Объркана и стъписана, Тео се взря в тила й. Лорд Стоунхеридж хвърли многозначителен поглед към часовника.

Клариса се втурна да помогне на малката си сестра.

— Ела, Тео, ще ти помогна да се преоблечеш. Няма да се забавим.

Тео пое дълбоко въздух и се отърси от замаяността си. Погледът й се стрелна към камината, където графът стоеше неподвижен, после тя се обърна към сестра си и заяви с цялото спокойствие, на което беше способна:

— Не, благодаря ти, Клари, нямам нужда от помощ. Изобщо не съм гладна. — С тези думи тя се завъртя рязко и излезе от стаята с дълги нетърпеливи крачки и шумящи поли.

Циганка с гореща кръв! Силвестър не беше имал намерение да я лиши от вечеря, но, по дяволите, той се намираше в собствената си къща! Напълни чашата си и се зарадва, когато Елинор помоли Клариса да повика Фостър.

— Вече можете да сервирате вечерята, Фостър — рече меко тя. — Лейди Тео няма да се храни с нас.

— Надявам се, че не се чувства зле, милейди. — Икономът изглеждаше загрижен.

— Нищо й няма — отговори твърдо Елинор и остави бродерията си на дивана. — Да вървим ли в трапезарията, лорд Стоунхеридж?

Силвестър учтиво й предложи ръката си и двамата излязоха от дневната.

6.

Празният стол на Тео сякаш зяпаше упорито всички присъстващи по време на цялата потискаща вечеря. Елинор полагаше усилия да води непринуден разговор с дъщерите си и графа, макар да знаеше, че не може да заблуди никого. Момичетата през цялото време хвърляха укорни погледи към Силвестър, той се правеше, че не ги забелязва, и се стараеше да поддържа разговора. Елинор тайно се питаше защо той продължава с опитите си да спечели Тео въпреки ожесточената й съпротива. Материалните изгоди от този брак щяха да бъдат единствено за Тео, но тя упорито отказваше да го признае. Защо тогава графът не се отказваше от великодушно си предложение?

Най-сетне вечерята приключи и Елинор въздъхна облекчено. Тя стана и даде знак на Клариса и Емили.

— Ще ви оставим да изпиете чаша порто, Стоунхеридж.

Силвестър се изправи учтиво, изчака дамите да излязат от трапезарията, после с внезапна решителност посегна към гарафата с портвайн. Хвана две чаши между пръстите на другата си ръка, излезе през вратата към преддверието и бърза нагоре по стълбата, вземайки по две стъпала наведнъж. Фостър го проследи с ужасен поглед.

Силвестър спря пред стаята на Тео и вдигна ръка, за да почука с лакът, но бързо размисли и се отказа. Той бе преминал в офанзива и изненадата щеше да бъде най-силното му оръжие. Затова натисна бравата и блъсна вратата с коляно.

Помещението бе потопено в полумрак, но той видя, че Тео е седнала на перваза на прозореца: бяла фигура, приведена напред, опряла брадичка върху вдигнатите колена.

— Защо седите на тъмно? — попита той и влезе в стаята.

— Това е вашата къща, милорд, вероятно затова сте сметнали, че можете да си спестите учтивостта да почукате, преди да влезете — отбеляза горчиво Тео.

— Съвсем не — отвърна спокойно той и си придърпа стол с крак. — Но съм сигурен, че ако бях почукал, щяхте да завъртите ключа и да ми затворите вратата под носа.

Седна на стола с лице към нея, и опря натоварените си ръце на облегалката. Сръчно напълни две чаши от гарафата и й подаде едната.

— Портвайн, братовчедке?

Тео се отдели колебливо от прозореца и посегна към едната чаша.

— Не съм сигурен, че ще ви се отрази добре на празен стомах — отбеляза Силвестър и остави чашата на пода в краката си.

— И чия е вината за това?

— Ваша и вие много добре го знаете. Не беше нужно да избухвате и да бягате от стаята.

Тео отпи мълчаливо глътка порто. Силното питие затопли гърлото и празния й стомах.

— Вие ме обидихте — отвърна тя и добави иронично: — Не, че това е нещо необичайно.

— А вие ме обиждате със или без повод, още откакто се срещнахме за първи път. Не можем да продължаваме така, Тео, защото ще се избием.

В сумрачното помещение се възцари мълчание. Силвестър я наблюдаваше над ръба на чашата си. Мръсният костюм за езда беше захвърлен в един ъгъл на стаята, Тео беше само по риза и обточени с дантели долни гащи до коленете. Разрошената й коса падаше по гърба. За първи път я виждаше с разпусната коса и беше запленен от гледката.

Тео очевидно не съзнаваше, че е в толкова оскъдно облекло. Продължаваше да се взира с невиждащи очи в мрака. За какво ли си мислеше? В следващия миг тя изрече мирно, сякаш двамата никога не се бяха карали:

— Благодаря, че ми дадохте портрета.

За първи път му казваше нещо учтиво и Силвестър примигна смаяно. Явно тя беше гледала портрета на баща си, който висеше на стената зад него.

— Много съжалявам, че не го изпратих веднага във вашата стая — отговори тихо той. — Просто не го бях забелязал.

— Защо? Защо трябваше да се случи това? — Тео скочи на крака с шокираща внезапност, вдигна празната си чаша и я запрати към стената. Стъклото се натроши на хиляди парченца, но тя не забеляза нищо. По бузите й потекоха сълзи, лицето й изрази огромна мъка. Изпълнена с безсилен гняв срещу произвола на съдбата, тя продължи задавено: — Дяволски несправедливо! Той беше още толкова млад… и означаваше много за всички нас… най-важният човек на света… а сега всичко свърши… всичко изгубихме…

Тя тъгуваше и за баща си, и за дядо си, думите се изливаха като буен поток от устата й и за Силвестър беше трудно да различи върху кой от двамата мъже се концентрира болката й. Но това нямаше значение. Той познаваше добре чувството за загуба, бесния гняв срещу несправедливостта. Знаеше, че в момента Тео не съзнава присъствието му. Цялата натрупана в гърдите й болка се изля в думи и сълзи, докато тя стоеше в средата на помещението и стискаше ръце в юмруци.

Силвестър се намеси едва когато Тео слепешком изрита с босия си крак парче счупено стъкло. С едно-единствено гъвкаво движение скочи от стола си, прегърна я и я вдигна високо във въздуха.

— Спокойно — пошепна той, заровил лице в косите й. — Ще си нарежеш краката.

Тя се възпротиви ожесточено на прегръдката му, но той разбираше, че все още е потънала в отчаяние и не съзнава кой е той и какво прави с нея. Той я задържа в прегръдката си, отстъпи назад към рамката на прозореца, седна заедно с нея на перваза и я притисна силно до гърдите си. Веднага усети горещината на кожата й под тънката риза, мекия натиск на бедрата и дупето й в скута си и въпреки усилията на волята му непрестанните й движения предизвикаха възбудата му.

Когато сърцераздирателният плач най-сетне отслабна, тя престана да се бори с него. Продължи да хълца, но се облегна на него и скри лице на гърдите му. Силвестър милваше косата й и шепнеше нежни, нищо незначещи думи.

Нито един от двамата не забеляза как вратата се отвори и само след миг отново се затвори. Елинор остана отвън в коридора, с ръка на бравата дълбоко замислена. Тя бе дошла да види как е Тео и отдалеч чу шумния й, отчаян плач. Ала не беше подготвена за гледката, която се разкри пред очите й.

Нали самата тя бе посъветвала графа да последва инстинкта си и да реши проблема с Тео. Очевидно той бе послушал съвета й. Вероятно трябваше да влезе и да изтръгне дъщеря си от прегръдката му. Но усетът й подсказваше, че това ще е грешна стъпка. Все така замислена, Елинор се върна в дневната, за да изчака по-нататъшния развой на събитията.

Постепенно бурята в сърцето на Тео се успокои и тя започна отново да възприема действителността. Когато отново започна да прави опити да се освободи от желязната хватка на ръцете, които обхващаха тялото й, това вече не беше сляпа реакция на душевната й мъка.

Щом разбра, че тя се е върнала в действителността, Силвестър бързо разхлаби хватката си. Тео вдигна глава и погледна в сивите очи, които по изключение не гледаха нито иронично, нито студено, нито гневно.

— Какво стана? Какво правиш тук? — попита тя и шумно подсмръкна.

— Аз не правя абсолютно нищо — отговори той. — Ти седиш в скута ми и изглеждаш като олицетворение на победената Троя. А моята печалба е безнадеждно похабен жакет. — Показа й със съжалителна гримаса напоения със сълзи ревер на жакета си и извади от джоба кърпичка. — Стой мирно.

Тео послушно го остави да й избърше носа, тъй като беше твърде слисана, за да протестира. Приглади назад влажните си къдрици и шумно си пое въздух. Носът й беше запушен, гърлото й се усещаше разранено и дращеше, а тя самата се чувстваше слаба и безпомощна като новородено котенце.

Едновременно с това се чувстваше свободна и успокоена — сякаш сълзите бяха измили от тялото й коварна отрова. Отпусна глава на рамото на Силвестър и затвори очи, изчаквайки крайниците й отново да се напълнят със сила.

Силвестър кимна доволно. Поведението на Тео му даваше възможност да остане в стаята й, докато тя се сети, че трябва да стане от скута му.

Без да бърза, той очерта с един пръст линията на бузата й. Тя се премести и резултатът беше същият както преди. Той мушна ръце под нея и обхвана дупето й. Ръцете му останаха върху твърдата плът доста по-дълго, отколкото беше нужно.

— Ставай, момиче — промърмори той и с рязко движение я сложи да стъпи на пода. — Не ми е лесно да те отблъсна така грубо, циганко, но да седиш в скута ми само по бельо, тоест почти гола, е повече, отколкото мога да понеса.

Тео се погледна стреснато и едва сега осъзна колко неприлично е облечена. Осъзна и колко интимна е топлината, която ръцете му бяха оставили върху тялото й. Изчерви се от смущение, но веднага мина в атака.

— Аз не съм седнала по своя воля в скута ти — заяви тя, но гърлото й беше толкова сухо, че не беше в състояние да говори с обичайната си рязкост. — Не съм те канила да влизаш в стаята ми.

Нощният въздух бързо оглади горещата й кожа и тя се разтрепери. Това я накара отново да осъзнае оскъдното си облекло. Бързо направи няколко крачки назад в инстинктивен опит да увеличи разстоянието между себе си и Силвестър — сякаш това щеше да намали неловкостта на ситуацията. В следващия момент обаче изпищя, защото в стъпалото й отново се бе забило парче стъкло.

— Дявол да го вземе! Сега разбираш ли, че одеве се опитах да избегна точно това? — Силвестър скочи и я бутна с такава сила, че тя падна по гръб върху леглото и раненият й крак остана да виси във въздуха. — Не мърдай оттам, докато не събера стъклата!

Тео изгуби интерес да демонстрира възмутена добродетел. Това беше безсмислено начинание, на всичкото отгоре много закъсняло. Тя седна на леглото с кръстосани крака и огледа стъпалата си.

— Да не би да съм строшила някоя чаша?

— Да. — Силвестър, който лазеше на колене и събираше парчетата стъкло в шепа, вдигна глава. — Нима не помниш?

Тео поклати глава.

— Май съм си изгубила ума.

— Надявам се бързо да си го възвърнеш — отвърна той със суха усмивка и се изправи. — Така, мисля, че събрах всичко. — Сложи парчетата в един съд на скрина и потопи една кърпа в студената вода в легена за миене. — Дай да видя крака ти.

Тео протегна стъпало и се отпусна по гръб на леглото. Изобщо не беше сигурна, че е с ума си. Ако в главата й е останала частица разум, защо продължава да лежи тук само по бельо и да приема грижите на мъж, който я отвращава? Вероятно беше твърде изтощена, за да се гневи. Затвори подутите си от плач очи и въздъхна.

В следващата минута обаче усети хладна вода върху горещото си лице, студената кърпа нежно се плъзна по очите й.

— По-добре ли е така?

Тео отвори очи.

— Да… благодаря. — В сивите очи на Силвестър светна усмивка и Тео за първи път осъзна, че всъщност не се отвращава от него. Досега не го беше видяла в истинската светлина, а само през булото на гнева и тъгата.

— Трябва да вечеряш — рече Силвестър, след като избърса лицето й. — Ще сляза да ти поръчам нещо за ядене, а ти легни. Накрая ще си поговорим малко.

Тео се изтегли назад и се облегна на възглавниците, за да направи равносметка на случилото се. Имаше чувството, че са я прекарали през валяка за прането. Точно сега не беше в настроение за „малък разговор“ с лорд Стоунхеридж, още повече, че знаеше темата.

Гарафата с портвайн и здравата чаша на графа все още стояха на пода до стола. Тео си наля чаша порто и отпи голяма глътка. Нали всички казваха, че това питие има укрепващо действие. В нейната ситуация обаче то слезе направо в коленете й и тя побърза да седне на леглото.

Погледът й се устреми към портрета, който по някакъв начин бе станал причина за изблика й. Баща й се усмихваше загадъчно. Наследството щеше да се върне при нея… ако е готова да плати цената. Замислена, тя отново отпи глътка порто.

Елинор тъкмо излизаше от дневната, когато Силвестър слезе по стълбата.

— При Тео ли бяхте, Стоунхеридж? — попита внимателно майката.

Той спря на последното стъпало с ръка върху парапета.

— Да, мадам. Сега отивам при Фостър. Ще го помоля да приготви табла с вечеря за лейди Тео. Когато се прибра вкъщи, тя беше много гладна.

Елинор го оглеждаше замислено.

— Имате ли намерение сам да отнесете таблата?

— С ваше позволение, лейди Белмонт.

Погледите им се срещнаха.

— Май сте предвидили позволението ми, сър — отвърна сухо тя. — Надявам се, че жакетът ви не е напълно унищожен.

Силвестър проследи погледа й и попипа мокрите ревери на жакета си.

— Дори да е, то беше за добра цел, мадам.

Елинор кимна. Този мъж беше забележително упорит.

— Тогава предлагам да се възползвате от моментното си предимство — рече с лека усмивка тя. — Нашата Тео много бързо се възстановява от понесените удари.

— Защо ли не ме изненадва? — промърмори иронично графът, след като лейди Белмонт изчезна в дневната, и извика Фостър, който излезе от кухнята с обичайната си отмерена крачка.

— Лейди Тео има нужда от вечеря — уведоми го кратко лордът. — Пригответе, моля, една табла и я донесете в библиотеката. Аз лично ще я занеса.

По лицето на Фостър ясно личеше неодобрение. Спалнята на една лейди не беше подходящо място за един джентълмен, особено когато носи гарафа с алкохол.

— Не би ли могло някое от момичетата да занесе таблата милорд?

— Сигурен съм, че би могло — отвърна хапливо лордът, — но тази вечер ще я занеса аз.

— Много добре, сър. — Фостър се поклони сковано и се върна в кухнята.

Само след пет минути икономът се появи в библиотека с тежко натоварена табла, покрита с кърпа.

— Сложих и една чаша бордо, сър. От същото, което пихте на вечеря. Едно от любимите вина на лейди Тео.

Лицето му все още изразяваше неодобрение.

— Сигурен съм, че тя ще оцени високо жеста ви.

Силвестър грабна таблата от ръцете на иконома и забърза към стаята на Тео.

— За бога, никога ли не правиш, каквото ти казват? — извика разярено той, щом влезе в стаята й. — Казах ти да си легнеш! Какво правиш там?

— Пия порто — отговори замечтано Тео. — Знам, че действа укрепващо.

— И какво? Укрепнала ли се чувстваш? — попита той с високо вдигнати вежди и сложи таблата върху тоалетната масичка. Вече се бе стъмнило, затова запали свещите от две страни на масата.

— Не съм съвсем сигурна, че съм укрепнала, обаче ми вие свят.

Силвестър въздъхна. Ако продължава така, няма да е в подходящо състояние да го изслуша и да му отговори разумно. Спомни си предупреждението на лейди Белмонт, че Тео се възстановява бързо от понесените удари, и неволно се усмихна. Утре сутринта тя пак щеше да се държи с него неучтиво и нахално.

— Веднага в леглото! — заповяда енергично той.

— Още е рано за лягане. — Тео стана и със смръщено чело и провери може ли да пази равновесие. След малко кимна волно. — Искам да знаеш, че не се напивам толкова лесно.

Въпреки това не си съвсем трезва, малката ми, каза Силвестър. Колкото по-скоро се нахрани, толкова по-добре.

— Ще ти е по-приятно да вечеряш в леглото — каза той, вдигна я на ръце, сложи я в леглото и я зави до кръста. Лекотата, с която му се удаде тази маневра, му се стори достатъчно доказателство за моментната й слабост. Нареди няколко възглавници пред таблата на леглото и я натисна да се облегне.

— А сега си изяж вечерята, братовчедке.

Тео примигна и бегло се запита дали е разумно да протестира само заради самия протест. Силвестър сложи таблата на коленете й, тя вдъхна дълбоко сладкия аромат на ястията и стигна до заключението, че съпротивата е безсмислена.

— Според мен обаче не бива да пиеш бордо — каза Силвестър, когато откри таблата.

— Не! — Тео хвана китката му, когато понечи да вдигне чашата. — Не мога да ям без вино… а и това е „Сент Йостаф“ от осемдесет и девета.

— Май си права. — Силвестър й върна чашата. По-добре да не се кара сега с нея.

Тео провери какво й бяха приготвили. Купичка гъбена супа, студени пилешки гърди, тортичка с пудинг.

— Вие вечеряхте друго — заяви сърдито тя. — Сигурна съм, че помирисах печено прасенце.

— Но ти предпочете да не седнеш с нас на масата — напомни й спокойно той. — На твое място бих бил благодарен за всичко, което ми поднесат. — Той си придърпа стола, седна на обратно и скръсти ръце върху облегалката.

Тео напрегнато затърси хаплив отговор, но бързо стигна до заключението, че не знае какво да каже. По-добре да си изяде супата.

Портвайнът забавя умствената дейност, каза си ядно Силвестър и напълни чашата, която Тео беше оставила на пода. Реши да я изчака да се нахрани и тогава да започне планирания разговор. Отпи глътка порто и я загледа как яде.

Последствията от бурния изблик на чувства изчезнаха почти напълно под въздействието на хубавата вечеря. Очите й вече не бяха подпухнали, зачервеният нос възвърна обичайния си цвят. Меката светлина на свещите придаде на черната й коса нормалния блясък, а тенът й изгуби бледнината на изтощението и доби красивата си розовина.

Ризата разкриваше ръцете и шията й и гладката, кафеникава кожа блестеше като копринено кадифе. Силвестър впи поглед в дантеления ръб, който следваше закръглеността на гърдите и подчертаваше дълбоката бразда помежду им, и усети как слабините му запулсираха. Спомни си как усещаше тялото й в скута си и несъзнателно чувствените движенията на дупето й под тънката материя на бельото.

Подобни похотливи мисли не бяха от полза за рационалната атака, която възнамеряваше да проведе. Затова побърза да ги прогони и попита рязко:

— Ще се опиташ ли да ми обясниш с прости думи, братовчедке, какво толкова отблъскващо намираш у мен?

Въпросът изненада Тео дотолкова, че тя се задави с пилешкото. Силвестър я потупа енергично по гърба и продължи:

— Външността ми ли те отвращава? Ако е така, съжалявам, но не мога да сторя много, за да я променя. Или начинът, по който се държа с теб? Тук трябва да кажа, че той е породен от твоето отношение към мен, скъпа братовчедке, и ако искаш да се промени, ще се наложи и ти да промениш държанието си към мен. Или пък е нещо съвсем друго?

Тео замислено отпи глътка вино. Лекото замайване се бе разсеяло от вечерята и главата й отново беше ясна. Само дето се чувстваше доста изтощена. Графът я гледаше с вдигнати вежди и чакаше тя да отговори на въпрос, на който нямаше разумен отговор.

Не беше външността му… в никакъв случай. Ако беше съвсем честна пред себе си, щеше да си признае, че той е наистина забележителен мъж — най-красивият, когото беше срещала някога… без да изключва Едуард, когото беше обичала с години, ако си позволеше да си припомни усещането на тялото му, вкуса на устните му, аромата на кожата му…

Не! Не биваше да допуска тези спомени. Те само й пречеха да разсъждава разумно.

Поведението му спрямо нея беше дяволски неприятно — арогантно, властно, неучтиво. Но и тя се държеше по същия начин и ако беше честна, щеше да признае вината си. Спрямо майка й и сестрите й той се държеше по съвсем друг начин и това показваше, че лошото му отношение е специално към нея.

— Трудно ли ти е да отговориш, братовчедке? — попита Силвестър с добре познатия й ироничен тон и бузите й пламнаха.

— Ни най-малко — отвърна тя и бутна таблата настрана. — Ти си Гълбрайт.

Графът въздъхна театрално.

— Не си измивай ръцете с тази стара история, Тео. Аз също бях възпитан да се държа враждебно към Белмонтови, днес съм убеден, че това е глупаво и излишно.

Тео стисна устни.

— Аз съм на друго мнение.

Силвестър едва успя да се удържи да не избухне. Вдигна едната си ръка и започна да изброява на пръсти:

— Аз не съм отговорен за прастарата кавга и никой не може да ме държи отговорен, че съм Гълбрайт. Не съм отговорен за смъртта на баща ти, братовчедке, и трето, и най-важно, не аз съм измислил реда на наследяването.

Всичко това беше съвсем правилно, но някакъв упорит демон в сърцето й отказваше да се предаде толкова лесно.

— Може би всичко това е вярно, но аз не мога да те понасям — изсъска остро тя, опитвайки се да пренебрегне тихото гласче в главата си, което я питаше откъде е толкова сигурна, след като не му е дала шанс.

— Разбирам. — Лицето на графа изведнъж се затвори. — Тогава нямам какво повече да ти кажа. — Той сложи брадичка върху скръстените си ръце и очите му изведнъж станаха толкова студени, каквито Тео никога не ги беше виждала. — Освен едно. Би трябвало да ти е ясно, че оттук нататък нямаш никакво право на глас, що се отнася до управлението на имота.

Тео изохка смаяно, но той пренебрегна реакцията й и продължи със същия трезв, напълно лишен от емоции тон:

— Ще наредя на Бюмон да се обръща по всички въпроси към мен. А ако откаже да се подчини, ще назнача друг управител.

Той се изправи и могъщата му фигура изпълни малката й моминска стая.

— Ще престанеш да се месиш в живота на моите арендатори, братовчедке. Те служат само на един господар — граф Стоунхеридж. Ще им го обясня ясно и твоето влияние ще спре веднъж завинаги. В случай, че се опиташ да заобиколиш нарежданията ми, ще ти забраня да стъпваш на моя земя. Ясен ли съм?

Тео имаше чувството, че е получила удар в корема. Тя го мразеше, защото знаеше, че е прав, но мразеше и себе си, защото досега не можеше да си представи, че наистина ще се стигне дотам. Незнайно защо беше вярвала, че дори да отиде да живее във вдовишката къща, ще продължи да дърпа конците и ще управлява имението, а графът ще остане само номинален господар.

Тео разтърси глава и навлажни пресъхналите си устни.

— Не говориш сериозно… ти не знаеш нищо за хората, за земята.

— Ще се науча, братовчедке. А след като ти отказа да ми помогнеш, ще се наложи да се справя без твоята помощ. — Той й кимна студено и се запъти към вратата. — Лека нощ.

Тео продължи да седи като замаяна, неспособна да проумее какво се бе случило. Шумът от стъпките му постепенно заглъхна по коридора. Преследването беше свършило. Силвестър Гълбрайт щеше да я остави на мира. Нали това беше искала? Нали за това се беше борила?

Щяха да се преместят във вдовишката къща и да поддържат само бегли контакти с новия господар на имота. Нито тя, нито сестрите й щяха да получат зестра. Гълбрайт не беше длъжен да ги подпомага финансово, не и ако нямаше по-тясна връзка между семействата. Емили беше вече сгодена, а Клари щеше да чака своя романтичен рицар, който със сигурност няма да се притеснява за някаква си зестра. Рози беше твърде млада и не се интересуваше от тези неща. А що се отнася до самата нея…

Тео гневно изтри сълзите, които напираха в очите й. Не искаше съпруг, но искаше имението! Ако прояви готовност да помогне на Гълбрайт да опознае земята и хората, дали той ще отмени решението си?

Не! Проклета да е, ако отстъпи на един Гълбрайт! Той я шантажираше!

Тео отметна завивката и стана от леглото. Остави празната табла на тоалетната масичка и се опита да поразтреби стаята. Свали бельото, облече нощница и отново се мушна под завивката. Лежеше с широко отворени очи в мрака, вслушваше се в добре познатото скърцане на старата къща и чакаше всичките й обитатели да се оттеглят за нощна почивка. От дванайсет години знаеше, че няма право да остане в старата господарска къща, но съвсем друго беше да разбере, че това е окончателно и не подлежи на промяна.

Въпреки изтощението си не можеше да заспи. Мяташе се от едната страна на другата, докато чаршафите се увиха около тялото й като въжета, а възглавницата стана като нагорещен камък. Тео изруга полугласно, захвърли завивката и се опита да лежи неподвижно. Надяваше се хладният нощен въздух, който влизаше през отворения прозорец, да й помогне да се отпусне.

Долу в библиотеката граф Стоунхеридж стоеше до прозореца и се взираше към зелената морава, потопена в сребърна, лунна светлина. Той бе изгубил. Беше победен от една упорита, своенравна, разглезена, недодялана млада циганка, която от инат отказваше да пренебрегне слепите си предразсъдъци и да разбере какво е добро за нея… и за всички.

Той бе реагирал на резкия й отказ с гняв и разочарование и се бе погрижил тя да страда, докато станат известни истинските условия на завещанието. Но по някаква неизвестна причина мисълта за отчаянието й не му донесе задоволството, на което се надяваше.

Той бе получил шанса си и бе претърпял провал. В гърлото му се надигна горчивина. Какво перфектно отмъщение беше замислил старият граф! Прекрасно, и то трикратно отмъщение — първо, унижението от принудата да ухажва една безсрамна и изпълнена с пренебрежение дива котка, която никога няма да стане почтена съпруга; второ още по-ужасното унижение да получи отказ и, трето, перспективата да води живот на беден аристократ, наследил огромен имот, но не и средствата да го управлява.

Какъв друг начин на живот оставаше за един войник, изпаднал в немилост преди края на войната? Обществото няма да обърне внимание на слуховете за честта му, ако засягаха богат граф, притежаващ великолепно имение. Но картинката, която той щеше да предложи, щеше да бъде съвсем друга.

Силвестър уморено прокара ръка по челото си, но изведнъж примигна учудено и се взря през прозореца. Бяла фигура изтича по моравата към розовата градина — една несравнима фея, обляна от лунна светлина, с гарвановочерна грива, разпиляна по гърба, и енергични, широки крачки.

Какво, за бога, правеше тя по това време навън? Силвестър хвърли поглед към часовника. Два сутринта. Той отвори прозореца, преметна се през перваза и скочи в меката пръст на цветната леха под него. Прекоси с бърза крачка моравата и влезе в ухаещата розова градина. Стъпките му отекваха шумно по павираната алея под арката.

Тео чу стъпките му и се обърна. При рязкото движение косата й я обгърна като черен облак. Тя вдигна ръка към гърлото си и сърцето й заби ускорено.

— Какво, по дяволите, правиш навън в този късен час? — попита задъхано той, когато я настигна.

В очите й, които сияеха виолетови в мрака, все още трепкаше страх и той сложи ръце на раменете й с жест, който изразяваше и опит да я успокои, и отчаяние.

— А ти какво правиш тук? — изсъска тя и блъсна ръцете му. — Знаеш ли как ме уплаши!

— Така трябва — отговори овладяно той. — Да излизаш посред нощ в градината.

— Тук няма нищо, от което трябва да се страхувам, освен от теб — отвърна злобно тя, когато пулсът й се успокои. — Тук всички ме познават. Никой не би ми сторил зло.

— Може и да си права, но въпреки това постъпваш лекомислено. — Той отново улови раменете й. — Къде отиваш?

— Какво те е грижа? — попита разгорещено тя. — Засега не си ми забранил да се разхождам в градината… или съм пропуснала някоя подробност?

— Знаеш ли, никога досега не съм изпитвал желание да приложа насилие спрямо жена — изрече Силвестър с измамна мекота, — но ти, братовчедке, си много специален случай.

Тео се отдръпна и ръцете му паднаха от раменете й. По-добре да стои далече от него. Уви се в тънкия си халат и се опита да изглежда напълно спокойна, въпреки че сърцето й отново ускори ритъма си. После пое дълбоко въздух и изрече нещо, което всъщност никога не биваше да казва. Във всеки случай се бе заклела да не го казва.

— Готова съм да ти помагам да управляваш имота… ако все още искаш.

— Какво признание… — промърмори Силвестър и направи крачка напред. Тео бързо направи крачка назад. — Само че не съм сигурен дали все още го искам.

Лицето й показваше непозната досега откритост, в очите й изведнъж се бе появило нещо ранимо… последствие от експлозивните емоции, шока и изненадите на вечерта. „Използвай слабостта й. Все още има последна възможна тактика.“

С бързо движение той посегна към нея и я привлече към себе си. Уви я в халата и прилепи ръцете й към тялото, преди тя да се осъзнае и да започне да се съпротивлява.

— Искам това тук!

С тези думи завладя устните й в дива целувка, която нямаше нищо общо с нежно прелъстяване, а приличаше по-скоро на пистолетен изстрел. Тео реагира със същата необуздана страст. Не знаеше дали го прави от гняв или от желание, но не я беше грижа. Силвестър я притискаше до гърдите си с такава сила, че тя усещаше копчетата на жакета му през тънкия халат и нощницата. Много бързо усети и твърдите му слабини, които се опираха в корема й, и инстинктът я накара да се сгуши в него и да отърка тялото си в неговото. От гърлото й се изтръгна тих стон на възбуда.

Ръцете му се плъзнаха към дупето й и силно го притиснаха към долната част на тялото му. Тя изви гръб и гърдите й, закопняха болезнено за милувките, които помнеше от плажа. Главата й падна безсилно назад. Целувката продължи вечно.

Сребърна лунна светлина се промуши между здраво затворените розови пъпки, които се виеха по арката над главите им, и освети лицето на Тео. Когато Силвестър най-сетне вдигна глава, дъхът му идваше тежко, а слабините му тежаха като олово. Тя отвори очи и в тъмните дълбини на погледа й блесна дива чувственост. Погледна в очите му и прочете в тях същото послание.

— Не искам помощта ти, братовчедке — заговори бавно той. — Искам партньорството ти.

Наведе глава, за да я целуне отново, ръцете му се плъзнаха под халата, вдигнаха нощницата й, разголиха бедрата и започнаха да милват голата й кожа. Ласката беше толкова интимна, че Тео се разтрепери с цялото си тяло. Пръстите му се придвижиха към дупето й и тя изохка шокирано, когато ръката му се промуши между бедрата й и започна да милва най-интимната част от тялото й. Докосването отвори портите на насладата, за чието съществуване дори не беше подозирала.

— Партньорство — повтори той плътно до устните й. — В това тук и във всичко друго, Тео. Съюзи се с мен, омъжи се за мен и аз ти обещавам да те отведа в свят, за който не си вярвала, че съществува.

Пръстите му разделиха гънките й, отвориха ги и се плъзнаха в нея. В следващия миг тя чу вик на екстаз и с ужас и блаженство едновременно осъзна, че го е издала самата тя.

Силвестър я държа здраво, докато крайниците й отново се напълниха със сили и дъхът й се успокой. Той плъзна пръст по устните й и тя усети собствения си вкус, полепнал по кожата му. Усмихнат, той вдигна брадичката й към лицето си.

— Готова ли си за нови преговори, братовчедке?

Тео кимна замаяно. В този недействителен свят, изпълнен с аромат на рози и сребърна лунна светлина, тя вече не знаеше коя е и какво желае. Болезнените преживявания и отчаянието, изпитано през деня, избледняха в мъглата на изтощението и решението дойде от само себе си, решение, което сега изглеждаше неизбежно.

— Партньорство? — Гласът на Силвестър беше тих и настойчив, очите му бяха замъглени от страст, пръстът му се плъзгаше чувствено по устните й.

Да, тя можеше да бъде партньорка на този мъж. Двамата си приличаха в много отношения. Може би точно заради това се беше съпротивлявала досега. Може би точно това й вдъхваше страх. Той беше толкова силен…

— Партньорство — отговори тя с треперещ глас.

Триумф и сладко облекчение заляха Силвестър. В последната минута бе успял да превърне поражението в победа.

— Прекрасно — отвърна той със спокойно задоволство.

Отново привлече Тео в обятията си и я целуна, този път с нежност, която я смая и изпълни с блаженство, по-силно дори от дивата му страст преди малко.

В следващия миг той я пусна, отдели се нежно от нея и я уви в наметката й.

— Крайно време е да си легнеш, Тео. Утре сутринта ще говорим с майка ти.

Тя му позволи да я върне вкъщи и да я придружи до стаята й. Той й свали халата, настани я в леглото и грижливо я зави до брадичката, сякаш беше малката Рози.

— Спи сега — пошепна нежно той и я целуна по челото.

И тя се подчини.

7.

— Тео… Тео, скъпа, събуди ли се? Вече минава девет.

Гласът на Клариса извади Тео от състояние на дълбок сън без сънища. Тя отвори очи, протегна се и се прозя доволно!

— Наистина ли е толкова късно?

— Да, а вчера си легна рано. — Клариса влезе в стаята със загрижено изражение. — Снощи с Емили искахме да дойдем при теб, но мама не позволи. — Тя седна на края на леглото и огледа сестра си с нежна загриженост. — Наистина ли си добре?

— О, да, разбира се. — Тео седна в леглото и примигва няколко пъти, за да прогони съня от очите си. — Имам чувството, че някой ми е разцепил черепа с брадва, но… о, мили боже! — Тя се обърна към сестра си и се вцепени. Споменът нахлу в главата й. Нищо чудно, че беше спала толкова дълго. Когато се прибра в стаята си… когато графът я доведе, беше почти три през нощта.

— Какво ти е, Тео?

Тео зарови пръсти в косата си и задърпа сплъстените къдрици.

— Мисля, че обещах на Стоунхеридж да се омъжа за него — изрече тя бавно. — Сигурно съм била луда…

— Добро утро, Тео… добре ли си? — извика Емили от вратата, преди Клариса да е успяла да реагира на смайващото разкритие на сестра си.

— Нямам представа какво ми е станало — продължи със задавен глас Тео. — Май трябва да ме пратите в лудница. О, божичко! — Тя падна отново в леглото и се зави презглава.

— Кажи ми, че не е истина!

— Какво не трябва да е истина? — осведоми се любопитно Емили.

— Тео се е съгласила да се омъжи за Стоунхеридж — съобщи с усмивка Клариса.

— Браво! Много се радвам за теб — заяви Емили с искрена топлота. — Той е чудесен човек, скъпа. Сигурна съм, че двамата си подхождате. А най-важното е, че ще останеш да живееш тук.

Тео рязко дръпна завивката от лицето си и заяви решително:

— Стоунхеридж не е мил човек… може да е много други неща, но в никакъв случай не можеш да го наречеш мил.

— Права си — кимна сериозно Клариса. — Не бива да ги описваме с такава обикновена дума. Тя не значи нищо.

— Моля смирено за извинение — отвърна остро Емили. — Очевидно не притежавам твоето умение да се изразяваш изискано. Важното е, че аз го харесвам. Мама също го харесва.

— Аз обаче не го харесвам — почти изплака Тео. — Отвращавам се от него.

— Това е невъзможно — възрази спокойно Клариса. — Не би се съгласила да се омъжиш за човек, от когото се отвращаваш.

— Говориш така, защото не знаеш как умее да убеждава — обясни горчиво Тео. Миговете в розовата градина бяха живи в спомените й. Имаше чувството, че ръцете му още лепнат по тялото й… в тялото й. Велики боже, как можа да му позволи такава интимност? Не, тя не му я позволи съзнателно. Тя просто се случи.

— Виж, разбирам, че в момента изпитваш страх — намеси се Емили с гордостта на момиче, което говори от опит. — Когато се съгласих да се омъжа за Едуард, дни наред направо треперех от нерви… постоянно се питах дали решението ми е правилно.

— Едуард не е Стоунхеридж — възрази Тео. — Едуард е мил човек. — Тя отметна завивката и скочи от леглото. — Трябва да му кажа, че съм направила грешка.

— Не можеш да го направиш! — Емили изглеждаше искрено шокирана. — Не можеш просто да му заявиш… сякаш само си флиртувала с него… Мама никога няма да ти позволи.

— Мама не очаква от мен да се омъжа за човек, от когото се отвращавам, само защото съм си разрешила един недискретен миг с него — отговори сърдито Тео.

— Недискретен миг? — повтори Клариса и очите й засвяткаха любопитно. — Какво се е случило?

Тео се изчерви до корените на косата.

— Нищо… нищо не се случи.

— О, я стига, Тео! Разкажи ни какво стана. Ако знаеш колко ми се иска и аз да преживея поне един недискретен миг…

Тео знаеше, че когато иска да узнае нещо, сестра й става като териер, подгонил плячка.

— Предполагам, че Тео иска да ни каже, че графът я е целунал — намеси се отново Емили със същото изражение на спокойно превъзходство. — Това е напълно редно между годеници… не е ни най-малко недискретно или неприлично.

— Според мен Тео има предвид, че графът я е целунал, преди да се сгодят — извика Клариса и очите й заблестяха още по-силно. — Това е недискретно, нали?

— О, я да замълчите най-сетне! — Тео свали нощницата си и се наведе да напръска лицето си със студена вода.

— Е? — попита упорито Клариса. — Преди това ли те целуна?

— Щом непременно искаш да знаеш — той направи много повече от това — отговори сърдито Тео и скри лице в кърпата, с която се бършеше.

— Тео! — извика възмутено Емили.

— Какво точно е направил? — попита Клариса и огледа интерес голото тяло на сестра си.

— Няма да ти кажа. — Тео грабна долната си ризка и я навлече през главата.

— Вижте, графът е зрял мъж — опита се да обясни Емили. — Той е петнайсет години по-възрастен от нашата Тео и е светски човек. Убедена съм в това.

— Не е чудно, нали е бил войник — подхвърли Клариса.

— Едуард също е войник!

— Готова съм да се обзаложа, че Едуард също е станал светски човек — рече Тео, доволна, че ще отклони вниманието от себе си. Отвори гардероба си и се опита да избере най-простата, най-обикновената рокля, която имаше. Когато говори със Стоунхеридж, не бива да му напомня какво е довело до грешката.

— Каза ли вече на мама?

— Не. Случи се преди няколко часа. Всички спяха.

— Какво? Имала си рандеву посред нощ?

— Не точно… не беше рандеву… по-скоро случайна среща — Тя изчетка косата си и сръчно я заплете на плитки. — Цялата тази проклета история е низ от грешки.

— Защо употребяваш такива думи, Тео? — попита сърдит детски глас откъм вратата и трите сестри се обърнаха рязко.

— Кога най-сетне ще се научиш, че не е прилично да промъкваш безшумно в стаята, когато другите разговарят Рози? — попита сърдито Клариса.

— Не се промъквам! Какво значи да откажеш на някого?

— От колко време ни подслушваш? — попита Тео, трескав опитвайки се да си спомни какви думи бяха казали. Със сигурност са били крайно неподходящи за ушите на дете.

— Защо да се крия? Просто стоях на прага — обясни с достойнство Рози. — Коя от вас ще дойде да ловим пеперуди? — попита тя и размаха мрежата, която носеше.

— Не, не сега — отвърна Емили, която също като Тео опитваше да си припомни какво бяха говорили.

Рози влезе в стаята и приседна на леглото.

— Ще ми каже ли някой какъв е този отказ? Тео ще омъжи ли за графа или не?

— Един ден ще си имаш ужасни неприятности с твоето любопитство — заплаши я Тео и очите й засвяткаха гневно.

— Това частно парти ли е, или всеки има право да участва? — попита Елинор, застанала с усмивка на отворената врата.

— Питах се защо трябва да седя съвсем сама на масата за закуска. Как се чувстваш, Тео?

— Не съм била болна, мамо.

— Не, тя трябва да откаже — обясни мъдро Рози. — Само че не искат да ми кажат какво точно означава това… О, и Тео ще се омъжи за графа!

Големите сестри въздъхнаха, а майката смръщи чело.

— Тео не може да се омъжи без моето позволение, детето ми. И тъй като в мое присъствие не е имало разговор на тази тема, искам да разбереш, че вероятно не си чула добре. Ясна ли съм?

— Да, мамо — кимна послушно Рози и скочи от леглото. — Влязох само да попитам дали някой иска да лови пеперуди с мен.

— Изчезвай оттук! — засмя се майката и след като я изведе навън, затвори вратата и се обърна към другите момичета:

— Клариса, Емили, трябва да говоря с Тео на четири очи.

Двете момичета размениха бърз поглед със сестра си и побързаха да се оттеглят. Елинор приседна на пейката под прозореца и огледа сериозно дъщеря си.

— Сега сме насаме. Ще ми кажеш ли какво става?

Тео въздъхна и се отпусна на леглото.

— Получи се ужасна бъркотия, мамо…

Елинор изслуша силно съкратена версия на случилото се предишния ден и дори да бе отгатнала липсващите детайли, не допусна това да се забележи.

— И сега си променила решението си, така ли? След като си погледнала на него на дневна светлина?

— Точно така — кимна решително Тео.

— Тогава веднага намери графа и му обясни, че не искаш да станеш негова съпруга — отсече Елинор и се надигна. — Ужасно некрасиво е да причиниш подобна болка на друг човек. Длъжна си незабавно да го уведомиш за промяната на намеренията си.

— Разгневих те — промърмори нещастно Тео.

Майката, която беше почти на вратата, се обърна още веднъж.

— Просто ми се иска да беше уредила нещата с малко повече приличие и след сериозен размисъл, Тео. Не е редно да кажеш „да“ и само след няколко часа да отмениш решението си. Това означава, че ти липсва чувство за такт и деликатност, а аз не приемам дъщерите ми да се държат по този начин. Изобщо не искам да си представя какво се е случило между графа и теб миналата нощ, но ако си му дала повод да смята, че храниш известни… чувства към него, не разбирам защо сега се готвиш да му откажеш.

Тя излезе и остави дъщеря си напълно отчаяна, готова избухне в сълзи. Майка й бе улучила безпогрешно критична точка. Защо, по дяволите, майка й толкова настояваше тя стане жена на графа? Тео не се съмняваше, че тя е на страната на Стоунхеридж. Още от първата минута.

Да, тя съзнаваше колко ужасно е да му заяви, че не иска да се омъжи за него. Но все пак беше по-добре да преживее няколко минути на неловкост и унижение, отколкото цял живот да е нещастна. Тео изскочи от стаята си с решително изражение и се втурна да търси графа.

Фостър й каза, че днес все още не е виждал негово благородие. Не вярвал лорд Стоунхеридж да е закусил, макар че вече е почти десет, а той обикновено ставал рано.

Объркана, Тео се качи отново горе и спря пред затворената врата към стаята на Силвестър. Дълго стоя така, не можейки да се реши да почука. По някое време вратата се отвори, Хенри излезе в коридора и внимателно затвори себе си.

— С какво мога да ви помогна, лейди Тео?

— Негово благородие… — започна тя. — Трябва спешно да говоря с него. Бихте ли го попитали дали има малко време за мен.

— Негово благородие не се чувства добре, лейди Тео — отговори решително Хенри. Още по изгрев-слънце бе влязъл в стаята на графа, подозирайки най-лошото. Когато отиде да вдигне завесите, глух глас откъм леглото го помоли: „Не искам светлина Хенри“. Щяха да минат много часове, преди граф Стоунхеридж да е отново в състояние да говори с някого.

— Не се чувства добре? — Тео примигна изненадано. Мъжете не страдаха от неразположения… поне не такива здрави и силни мъже като Стоунхеридж. Неразположението беше за възрастните, измъчвани от подагра мъже като дядо й.

— Да, лейди Тео — отговори спокойно Хенри, давайки да разбере, че няма да получи повече обяснения. — А сега ви моля да ме извините. — Той се поклони и забърза стълбата.

Тео се взря в затворената врата. Какво му ставаше на този човек? Защо не се бе разболял след час или два… и какво означаваше, че е неразположен?

Тя слезе в стаята за закуска, за да занесе новината на майка си и сестрите си.

Силвестър лежеше в затъмнената стая и се опитваше да се пребори с гаденето, което засилваше мъчителните, бодящи болки в дясната половина на главата му. Гаденето правеше болката непоносима и ако имаше сили, той щеше да крещи и да удря глава в рамката на леглото, за да я прогони. Ала коварната слабост беше обхванала крайниците му и макар че се движеше неспокойно, той се чувстваше безкрайно изтощен. Знаеше, че безсилието ще стане още по-страшно и през стиснатите му клепачи ще потекат неконтролирани сълзи.

Вратата се отвори и Хенри се приближи на пръсти към леглото.

— Искате ли малко лауданум, милорд?

— Няма да го задържа в стомаха си — отвърна Силвестър. Лауданумът му помагаше само когато го вземеше навреме, още в самото начало на пристъпа. Тази сутрин обаче се събуди много късно и вече не можеше да прави нищо друго, освен да понася непоносимата мъка.

— Лейди Тео искаше да говори с вас, сър — уведоми го Хенри, докато охлаждаше слепоочията му с кърпичка, натопена в лавандулова вода. — Каза, че е спешно.

Силвестър остана неподвижен. За миг бученето в главата му престана. Знаеше, че болката ще се върне с още по-голяма сила, но беше безкрайно благодарен за тази кратка почивка. Защо ли Тео е дошла да говори с него? Да не би да е размислила?

Болката отново го заля като бучаща вълна и той простена задавено. Посегна към легена до леглото и повърна, докато болката пронизваше черепа му.

Хенри държеше легена — това беше всичко, което можеше да направи. Когато пристъпът отмина, избърса пепелносивото лице на господаря си и му предложи глътка вода. Силвестър се отпусна на възглавниците и се опита да се съсредоточи.

— Искам веднага да заминете за Лондон, Хенри.

— Да отида в Лондон ли, милорд? — В гласа на Хенри прозвуча огромна изненада.

— Ще подадете обява в „Газет“. Трябва да я подадете днес следобед, за да излезе в утрешното издание.

Силвестър си заповяда да забрави болката, посегна към ръката на Хенри и я стисна с цялата сила, която му бе останала.

— Тръгвайте веднага!

— Не мога да ви оставя сам в това състояние, сър.

— Разбира се, че можете. Просто кажете на Фостър, че никой — чувате ли, никой! — не бива да влиза в стаята ми, освен ако не позвъня. Хайде, донесете молив и хартия, за да ви издиктувам текста на обявата.

— Разбира се, милорд. — Хенри донесе исканите неща. Знаеше, че ако възрази, само ще влоши положението.

Силвестър изчака да премине поредния пристъп и издиктува с треперещ глас:

— Граф Стоунхеридж има честта да обяви годежа си с лейди Теодора Белмонт от Стоунхеридж Менър, дъщеря на починалия виконт Белмонт и лейди Елинор Белмонт. — Вдигна слабата си ръка и махна на Хенри да тръгва. — Това е достатъчно. Веднага пуснете обявата, Хенри. А утре сутринта се върнете тук с новото издание на „Газет“.

— Смятате ли, че сте добре, милорд? — Прислужникът все още се колебаеше.

— Не, човече, разбира се, че не, но ще оцелея! Просто направете, каквото ви казах!

— Да, сър.

Хенри излезе без повече протести и предаде на Фостър нареждането на негово благородие. Само след десет минути вече препускаше по пътя към Лондон, за да пусне обявата за годежа на графа с далечната му братовчедка.

Тео прекара остатъка от деня в близост до къщата, очаквайки графът да се появи отново. Майка й отказваше да обсъжда темата, но големите й сестри не говореха за нищо друго. И майка й, и сестрите й поставяха нервите й на изпитание и увеличаваха объркването й. Няколко пъти отиде в коридора пред затворената врата към стаята на графа, два пъти попита Фостър какво точно му е казал Хенри. Не можеше да си представи какво тайнствено страдание е затворило мъж като Силвестър Гълбрайт в стаята му — така внезапна след всичко, което се беше случило през нощта.

Изобщо не й хрумна да попита къде е отишъл Хенри. Прислужникът на лорда не беше част от нейното домакинство и никой не се интересуваше къде ходи и какво прави.

Надвечер Тео беше истински отчаяна. С всяка секунда, която минаваше, годежът й ставаше факт, а не несериозно предложение. Всеки час, който Стоунхеридж прекарваше с вярата, че ще се ожени за нея, правеше положението й още по-трудно. Вече нямаше начин да се отърве от него — дори ако не вземе предвид факта, че поведението й е безхарактерно и нараняващо.

Тео се запита дали да не му напише писмо и да го мушне под вратата, но бързо отхвърли тази идея. Тя не беше страхливка. Дължеше му обяснение лице в лице.

Но как да обясни отказа си? Да каже, че не го харесва? Или че не иска да се омъжи за никого, поне не сега? Че мисълта да прекара живота си с един Гълбрайт й е непоносима? Че се страхува от него?

Във всички тези обяснение имаше зрънца истина, но решаващото беше, че тя наистина се страхуваше от Силвестър… По-точно от онова, което се случваше с нея, когато двамата бяха заедно. Страхуваше се от слабостта си, от това, че постоянно губи контрол над себе си и своя свят. Щом тя загуби контрол, Силвестър Гълбрайт ще поеме управлението. Ще вземе властта. Ще я тласне в онова диво, унищожително течение от емоции и усещания, в което досега беше потопила само върховете на пръстите си. Част от нея копнееше за това опиянение на чувствата и искаше той да й отвори вратата към страстта, докато другата част умираше от страх. И от последствията.

Тео си легна, без да е намерила решение за дилемата, и цяла нощ се мята неспокойно от една страна на друга. Ту решаваше да отмени годежа и произнасяше цяла реч — добре подготвена, разумна любезна и съчувствена, ту си представяше какво ще й даде бракът със Силвестър Гълбрайт и вече не искаше да му откаже. Ще остане в Стоунхеридж и ще управлява имота, както досега — това беше сигурно, но имаше и още нещо. Имаше много повече. Той бе събудил страстта й. Показа й една част от нея, която тя не познаваше, показа й частица от един опияняващо чувствен свят, в който тя гореше от желание да проникне.

Ако Тео беше видяла обекта на своя страх и объркване през дългите, ужасни часове на нощта, сигурно щеше да загуби голяма част от опасенията си.

Мъжът беше само сянка на самия себе си, измъчван от спазми, сляп и глух за всичко друго, освен от нечовешката болка. Вече не беше в състояние да мисли разумно и пиеше големи количества лауданум. Не се сещаше, че докато ужасното гадене не престане, средството е безполезно. Надяваше се поне мъничко да остане в стомаха му и да облекчи болката — дори само за няколко минути. Осъзнаваше, че плаче, че от гърдите му се изтръгват ужасни, животински стонове, но вече беше останал съвсем без сили и не можеше да потисне плача си. Изпитваше благодарност, че в стаята няма никой, за да стане свидетел на тази засрамваща слабост. Вече не мислеше за предстоящия си брак, за задачата, която бе възложил на Хенри, за Тео и за намеренията й за бъдещето. Всичко това не го засягаше. Мислеше единствено за болката и се молеше да получи облекчение.

Милостивото облекчение дойде едва когато слънцето изгря и персоналът започна да върши ежедневната си работа. Последната доза лауданум остана в стомаха му, разпространи се в тялото му и той изпадна в безсъзнание.

Около обед Елинор реши, че ще пренебрегне заповед на графа и ще влезе в стаята му въпреки възраженията на Фостър. Стоунхеридж не се беше появявал от трийсет и шест часа. Откакто Хенри бе заминал, никой не беше влизал в стаята му и тя започна да си рисува една от друга по-ужасяващ картини. Може би той беше алкохолик? Или изпълняваше някакви неестествени практики, които го затваряха с дни стаята му? Ако този мъж щеше да се ожени за дъщеря й, трябваше да знае всичките му тайни.

Тя почука тихо и когато не чу отговор, отвори внимателно вратата и влезе в стаята. Съзнаваше, че трябва да уважава частната сфера на графа, затова побърза да затвори след себе си.

Помещението беше затъмнено и вътре беше ужасно задушно. Вонеше нетърпимо, а иззад спуснатите завеси на леглото се чуваше мъчително, свирещо дишане.

Елинор се приближи на пръсти до леглото и дръпна едната завеса. Беше толкова тъмно, че отначало видя лицето на графа само като бледо петно върху възглавницата. Едва когато очите й привикнаха с мрака, забеляза дълбоките линии, които болката и мъката бяха вдълбали около устата и очите му, видя наболата черна брада по брадичката и бузите му. Мъчителното му дишане й подсказа, че е взел успокоителни — познаваше симптомите от болестта на стария граф, а видя празната бутилка лауданум на масичката. Видя и легена, който графът беше използвал през последните страшни часове.

Каква беше тази мистериозна болест? Вероятно наследство от войната. В страната имаше много млади мъже, които войната беше превърнала във физически и психически инвалиди.

Елинор взе легена, покри го с кърпа и побърза да го изнесе навън. Напусна стаята също така тихо, както беше дошла. След като изпразни легена и го изми, тя слезе в преддверието и завари там Тео.

— Стоунхеридж излезе ли вече от стаята си, мамо?

— Не и не мисля, че ще го направи скоро — отговори твърдо Елинор. — В момента спи.

— Но какво става с този човек? — извика сърдито Тео. — Как може просто да изчезне за два дни.

— Предполагам, че е във връзка с раната му от войната — обясни делово Елинор. — И няма нищо общо с някого от нас. — Тя мина покрай дъщеря си и излезе навън.

Тео прехапа устни, после забърза нагоре по стълбата. Мина по коридора и спря пред стаята на графа. Вдигна ръка да почука, но нещо я спря. Знаеше, че е ужасно неприлично да проникне неканена в спалнята му.

Отпусна ръка и обърна гръб на вратата. Той няма да остане в стаята си цяла вечност. Но и тя не можеше да прекара още един ден в плашеща неизвестност. Докога ще обикаля безпомощно из къщи и ще се чувства поставена пред свършен факт?

По-добре да иде да си върши работата. Ще излезе на чист въздух, за да прогони фрустрацията си с физически труд и полезни занимания.

Така се случи, че когато Хенри се прибра късно следобед, Тео не си беше в къщи. След като бе възседнала коня рано сутринта, той бе препускал неуморно и няколко пъти беше сменял конете, за да пристигне колкото е възможно по-скоро. Нищо чудно, че се чувстваше уморен. Добре, че пътищата бяха в отлично състояние и успя да пристигне от Лондон само за няколко часа. Добре скрито в джоба на жакета му беше новото издание на „Газет“, което сутринта буквално беше изтръгнал от ръцете на вестникопродавеца.

Отведе коня си в обора и забърза към къщата, питайки се дали графът все още е в леглото, или този път пристъпът е отминал по-бързо. Знаеше, че обикновено припадъците са дълги, но рядко траят повече от два дни.

Фостър го поздрави с хладното пренебрежение на стар служител, който още не е готов да приеме новодошлия.

— Графът не е излизал от стаята си, Хенри.

— Разбирам. Тогава му пригответе хубав чай — нареди енергично Хенри, който ни най-малко не се плашеше от резервираността на Фостър. — Направете ми услуга и помолете момичетата в кухнята да запарят най-силния чай, който имате. Освен това ще ми трябва гореща вода за банята на негово благородие. Веднага щом се осведомя за състоянието му, ще сляза да взема всичко необходимо.

Хенри изобщо не изчака да види как приеха нареждането му, а изтича нагоре по стълбата и влезе в стаята на господаря си, без да чука.

Завесите на прозорците все още бяха спуснати, но тези на леглото бяха вдигнати.

— Ето го и добрият ми Хенри. Успяхте ли да изпълните задачата?

Гласът на графа прозвуча уверено и Хенри пристъпи до леглото, защото знаеше какво ще види. Стоунхеридж му се усмихваше, очите му отново бяха ясни, лицето с наболата брада изглеждаше бледо, но вече не беше белязано от непоносима болка. Излъчваше мир и покой, сякаш коварният демон се беше изнесъл от тялото му.

— Да, милорд, и ви нося вестника. — Хенри го подаде господаря си. — Сега ще ви донеса чай и препечена филия. Сигурно сте гладен.

— Много ти благодаря — отговори Силвестър, докато преглеждаше обявите. — Гладен съм като мечка. — Прочете краткото съобщение за годежа си и кимна доволно. Знаеше, че след като го види, годеницата му няма да посмее да протестира. Обявата слагаше край на надеждите й да върне времето назад. Никога досега не си беше представял, че ще бъде благодарен за един болезнен пристъп, но този дойде точно навреме.

— Ще искате и баня, нали, сър?

— О, да, мисля, че имам спешна нужда да се изкъпя — отговори графът, сгъна вестника и попипа с гримаса на отвращение грапавата си брадичка. — Мириша като войник в землянка.

Хенри се ухили облекчено.

— Е, не чак толкова, сър. Но веднага ще се погрижа.

След два часа графът се огледа в голямото огледало кимна доволно. Високите кожени ботуши блестяха под угасващата слънчева светлина, тесният маслиново зелен панталон подчертаваше силните бедра, а жакетът от тъмнокафяво кадифе показваше колко широки и мускулести са раменете му. Да, шивачът му наистина беше добър.

Късо подстриганата тъмна коса бе пригладена грижливо назад, кожата му излъчваше здраве и сили, той целият беше изпълнен с еуфорията, която винаги следваше ужасните пристъпи. Милата му братовчедка нямаше да му създаде трудности. Отново взе вестника и го потупа върху дланта си. Не, този път малката циганка с гореща кръв щеше послушно да танцува по свирката му.

Силвестър излезе от стаята си и тръгна към дневната. Още отдалеч чу гласа на Тео, която разговаряше с Фостър в преддверието. Задъханият, накъсан тон издаваше, че осъзнава колко много е закъсняла. Лордът хвърли поглед към часовника си. Беше малко след шест и той бе готов да се обзаложи, че тя се връща от полето.

Като чу ботушите й да тракат бързо по дървените стъпала, той се скри в една от дълбоките прозоречни ниши, за да я пресрещне.

— Пак ли закъсняваш, братовчедке? — попита нежно и излезе от мрака точно когато тя беше на една височина с него. Очите му искряха шеговито, усмивката му й показа, че укорният тон не е сериозен.

— Божичко, как ме уплаши! — Тео спря и притисна с ръка сърцето си. — Винаги ме плашиш, Стоунхеридж.

— Моля за прошка, циганко. — Той обхвана китката й и я придърпа към себе си в прозоречната ниша. — Липсваше ми… — Ръката му се плъзна към брадичката й.

— Къде беше? Каква е тази странна болест? — попита сърдито Тео и се опита да се освободи от прегръдката му.

— Само едно старо раняване през войната — обясни небрежно той и я притисна до гърдите си.

— Трябва веднага да говоря с теб… — В следващия миг устните му завладяха нейните и Тео престана да мисли. По кожата й пропълзяха добре познатите тръпки и кръвта й се затопли. Ръката му се плъзна надолу по гърба й и помилва твърдото дупе. В главата й зазвъняха тревожни камбани, но Тео почти не ги чу, защото кръвта й шумеше все по-силно. Тя се сгуши в него и отвори устни. Ръцете й се вдигнаха от само себе си и го прегърнаха, за да го усети съвсем отблизо. Вкусът и ароматът му възбудиха сетивата й и чувствената омая я привлече като пеенето на сирените.

След малко Силвестър се отдели от нея и предупредителните камбани отново зазвъняха в главата й. Обаче той не й даде възможност да каже нещо. Притисна палец върху зачервените й устни и заговори хладно и овладяно, макар че очите му се усмихваха:

— Иди в стаята си и се преоблечи, скъпа. Нали не искаме на вечеря пак да цари потиснатост. — Сякаш за да потвърди думите му, големият часовник на стената удари шест и половина.

— Но аз…

— Побързай — настоя той и отново притисна палец върху устните му. — Иначе ще накараш всички да те чакат, а яденето ще изгуби вкуса си.

Очите й помътняха от разочарование, но той видя в тях и примирение. Усмихна й се, наведе се към нея и целуна клепачите й. После засмяно я ощипа по носа и се отдалечи надолу по стълбата.

— Дяволите да го вземат — промърмори Тео и безпомощно закърши ръце. Не знаеше какво иска повече: да го удуши или да го притисне до себе си с такава сила, че да не може да се освободи от прегръдката й.

Тя остана в нишата и загуби няколко скъпоценни минути. Едва появата на Клариса я изтръгна от размишленията й.

— Тео… о, ето къде си била! Какво правиш тук? Лорд Стоунхеридж ме помоли да ти помогна да се преоблечеш. Каза, че иначе ще закъснееш за вечеря.

Тео погледна към ръцете си. Ще го удуши… да, точно това искаше. Той я изигра. Не й даде възможност да му съобщи решението си. А сега си позволяваше и да й заповядва, проклетникът!

Клариса неумолимо я поведе по коридора към стаята й. Тео въздъхна тежко и се предаде. В момента и без това не можеше да направи нищо. Но веднага след вечеря ще поиска да говори с него на четири очи. Той трябва да разбере, че единствено неразположението му… или каквото и да е там, е било причина за забавянето.

— Коя рокля ще облечеш? — попита Клариса и отвори замах вратата на гардероба. — Аз избирам муселинената със зелените копринени панделки.

— Въобще не ме интересува какво ще облека, Клари. Важно е роклята да е чиста и изгладена — отвърна нелюбезно Тео и бързо съблече костюма за езда. — Я ми подай зелената ленена рокля!

— Но тя е съвсем обикновена! — възрази Клариса.

— Роклята е чиста и прилична — отвърна раздразнено Теа и наля вода в легена, за да се измие.

— Тази вечер ще вечеряш с годеника си!

— Няма! — Тео старателно изми лицето си. — В името на бога, Клари, престани с романтичните си дрънканици! Още ли не си разбрала, че няма да се омъжа за Стоунхеридж?

Клариса познаваше упоритата линия около устата на сестра си и предпочете да си замълчи. Кимна мрачно, подаде на Тео безличната зелена рокля и изчетка косата й. Синьо-черните вълни скърцаха при всяко минаване на четката и се навиваха гъвкаво около пръстите й. Тео единствена от сестрите беше наследила силните цветове на баща им — другите имаха меката кестенява коса и кротките сини очи на Елинор.

— Искаш ли да ти направя кок на тила? — попита колебливо Клариса. — Тази прическа ти стои много добре.

— Искам плитка — отвърна категорично Тео.

Клариса въздъхна и изпълни нареждането.

— Това е много добре, благодаря.

Тео обу чифт обикновени плетени сандали, с които излизаше следобед в градината и които съвсем не бяха подходящи за вечеря. Хвърли бърз поглед към красивия малък часовник на камината и доволно установи, че не е закъсняла прекалено много.

— Вече можем да слизаме. — Тя се усмихна на сестра си и нежно я прегърна. — Ти си ангел, Клари. Съжалявам, че се държах зле с теб.

— Наистина се държиш зле — отвърна Клариса с примирена въздишка. Импулсивната й сестра винаги успяваше да разсее гнева й с неустоимата си усмивка.

Двете слязоха по стълбата и влязоха под ръка в дневната.

Там веднага забелязаха, че нещо се готви. Фостър внимателно изваждаше тапата от бутилка шампанско, извадена от специалните запаси на починалия граф.

Тео замръзна насред движението. Кой е имал нахалството да помоли Фостър да отвори това скъпоценно вино? Със сигурност не е била майка й. Тя нямаше представа какви вина са складирани в избата. Погледът на Тео се стрелна към графа, който стоеше в обичайната си поза до камината, опрял лакът на перваза. Естествено, каза си горчиво тя. Новият граф Стоунхеридж има пълното право да пие от всяко вино, което му хареса. Нищо, че не е вложил знания, усилия и пари в набавянето му.

— Ела — рече просто той и й протегна ръка. — Очаквахме те.

Тео погледна към дивана. Майка й седеше съвсем спокойно с бродерията в скута й. Емили държеше в ръка издание на „Газет“ и именно тя заговори първа:

— О, Тео, толкова е вълнуващо! Виж, това е обявата за годежа ти!

— Какво? — Кръвта се отдръпна от лицето на Тео и веднага след това се върна във вълна от гняв. — Я да видя! — И тя изтръгна вестника от ръката на Емили.

Кратката обява за годежа й подпечатваше съдбата й за вечни времена. Нерешителността й се разпиля на пепел.

Клариса, която прочете обявата над рамото й, усети, че сестра й трепери като лист, и успокоително сложи ръка на рамото й. Не знаеше защо Тео толкова трудно приема съдбата си, но бе готова да й предложи съчувствие и подкрепа. Тео щеше да направи същото за нея, все едно дали са на едно мнение или не.

— Искам да ви изкажа най-сърдечните си благопожелания, лейди Тео — каза Фостър. Тапата излезе от бутилката с едва доловимо „плоп“ и той разсипа шумящото шампанско в чашите, без да разлее нито една капка.

— Силвестър, не бихме ли могли… — започна Тео.

— След вечеря — отговори спокойно той. — Щом искаш да се поразходим на чист въздух, убеден съм, че майка ти няма да има нищо против.

Коварен дявол! Какво общо имаше разрешението на майка й след всичко, случило се между тях? Тео се чувстваше като давеща се, която отчаяно се е вкопчила в обрасла с морски треви скала: всеки път, когато се опитваше да се залови за поредния хлъзгав стрък, той се изплъзваше между пръстите й.

Елинор първа си взе чаша от таблата в ръцете на Фостър.

— Тео, скъпа, след вечеря можеш да говориш с граф Стоунхеридж за всичко, което ти тежи на сърцето. Той ще те изслуша със същото внимание, с което ще го изслушаш и ти.

Готова да избухне, Тео чакаше майка й да вдигне тост за годениците, но Елинор все пак не я предаде напълно. Вдигна чашата си, отпи глътка и кимна доволно.

— Добре направихте, че поръчахте шампанско, Стоунхеридж.

Той кимна в знак на съгласие и също отпи глътка. Момичетата си размениха знаещи погледи и последваха примера му.

Няма смисъл да хабя скъпоценното шампанско, помисли си Тео и отправи поглед към своя официален годеник над ръба на чашата си. Изглеждаше забележително добре за човек, прекарал два дни в стаята си. Дали поведението му е било само номер? Дали е предвидил, че на сутринта тя ще промени мнението си? Не, със сигурност не. Или все пак? Даже един Гълбрайт не можеше да е толкова проклет… или все пак?

8.

„Черното куче“ в Спиталфийлдс беше мръсно, подозрително заведение, посещавано главно от джебчии и негодници от всички класи на обществото. Кръчмата беше добре известна и на полицията, особено на съгледвачите й, които по външност и по облекло почти не се различаваха от своите жертви от другата страна на закона.

Вечерта на същия ден, когато в „Газет“ излезе обявата за годежа между Силвестър Гълбрайт и Теодора Белмонт, пред кръчмата спря наемен файтон, от който слезе мъж и стъпи с отвращение върху мръсния паваж на улицата. Орловият му нос се потърси от натрапчивата миризма на гниещо зеле и човешки фекалии, които се стичаха по канавката.

Дрипаво улично хлапе се спъна в него, но още преди да си възвърне равновесието, капитан Джерард от Трети драгунски полк на Негово Величество го сграбчи здраво за яката. Момчето, не повече от седем-осемгодишно, стреснато вдигна очи към непознатия, който без усилие разтвори шепата му.

— Крадец — установи студено капитанът и взе часовника си от лепкавата длан на момчето. Вдигна обкования си със сребро бастун и нанесе силен удар, без да се притеснява от писъците на детето. Никой не обърна внимание на сцената, дори когато момчето падна на колене под ударите на бастуна. В тази част на Лондон подобно наказание се смяташе за относително меко и дори уличното хлапе, което хълцаше в канавката, знаеше, че се е отървало леко. Ако джентълменът го бе предал на полицията, още утре щеше да увисне на бесилката в Нюгейт или да работи принудително на транспортните лодки по Темза.

За сбогуване капитан Джерард изрита мършавото сгърчено тяло и влезе в кръчмата, при което трябваше да сведе глава под ниската каса на вратата.

Очите му се насълзиха от гъстия дим, който излизаше от дузина глинени лули, и от гадната миризма на торф, защото въпреки топлата лятна вечер в камината гореше буен огън. Няколко мъже вдигнаха поглед от канчетата с бира и заровете, после престанаха да му обръщат внимание. Таверната на Джъд беше тайно местенце, където всеки можеше да разчита, че няма да привлече излишно внимание. Ако има нужните пари, тук човек можеше да намери професионален боксьор, наемен убиец, подпалвачи, крадци с взлом или разбойници по пътищата. Разбира се, трябваше да знае кого и как да попита.

Мъжът зад тезгяха се отличаваше с брутално обезобразените черти на човек, който живее от насилие. Бузата му беше украсена с яркочервен назъбен белег — френската сабя я бе разсякла до костите. Носът му беше многократно чупен и той вече не можеше да диша през ноздрите, затова устата му зееше постоянно отворена и разкриваше един-единствен черен резец. Празната кухина на лявото му око беше покрита с мръсна черна кърпа.

— Да изям метла, ако това не е капитанът. — Кръчмарят поздрави новодошлия с крива усмивка. — Днес пак е денят Хикс, нали? Боже, как минава времето… — Той си наля канче бира и пи жадно, после изтри устата си с длан. — Какво да ви предложа за пиене, сър? — Той се ухили още по-широко, защото знаеше, че капитанът не би докоснал нищо в кръчмата му.

Джерард не си даде труд да му отговори. Седмичното унижение ставаше все по-непоносимо, но той нямаше друг избор. Особено сега. Извади от джоба си тежка кожена кесия и я тупна на тезгяха. Отекна глух удар.

— Я да видим какво има тук. — Джъд отвори кесията и изсипа златните гвинеи върху мръсния плот. Монетите засияха матови върху лепкавото дърво. — Защо са само четири, сър? — В подигравателния му глас се примеси хленч. — Не си ли спомняте, че се уговорихме да увеличите малко сумата? Защото паметта ми от ден на ден става по-добра… необикновено, нали? — Той изтри тезгяха с ръкав и в единственото му око светна злоба. — Повечето хора забравят с времето, но не и аз. Не и Джъд О’Фланъри.

Нийл Джерард усети как в добре познатия гняв се примеси унизителното усещане за пълна безпомощност. Този човек го държеше в ръцете си. В дланта на мръсната му лапа стоеше честта на капитана, доброто му име, общественото му положение, може би дори животът му — защото наказанието за проявена страхливост пред лицето на врага беше разстрел пред полка.

— Помня, че онзи майор Гълбрайт беше чудесен командир — продължи с усмивка Джъд. — Смел мъж… всички бяха убедени, че е един от най-добрите офицери на полуострова. Даже старият Нози казваше така.

Старият херцог Уелингтън, за когото тромаво намекваше Джъд, наистина имаше високо мнение за майор Силвестър Гълбрайт. Тъкмо оценката на Уелингтън спаси майора от присъда за проявена страхливост — въпреки че неясните факти говореха колкото в полза на обвиняемия, толкова и в полза на обвинението. Херцогът изрично бе настоял в случай на съмнение да помилват майора.

Така Нийл Джерард се изправи пред един неразрешим проблем. Проблем, който щеше да го мъчи, докато и Силвестър Гълбрайт, и Джъд О’Фланъри живееха на този свят.

Слава богу, Джъд нямаше представа, че проблемът на бившия му капитан изведнъж се е усложнил. Силвестър беше станал граф Стоунхеридж и се готвеше да сключи изгоден брак. Ожени ли се за една Белмонт, той ще принадлежи отново към каймака на обществото. Хората ще продължат да обсъждат старата история, ще се носят слухове — но обществото прощаваше бързо, особено когато слухът си оставаше само слух, а засегнатият имаше пряк достъп до затворения свят на първите семейства в страната.

Да се заговори отново за старата история — това беше последното, което искаше капитан Джерард. Хората щяха да задават въпроси, някои можеха да станат настойчиви, а Силвестър сигурно искаше да започне свое разследване. А какво ще стане, ако си възвърне паметта и си спомни какво се е случило в момента, преди байонетът да се забие в челото му? Какво, ако реши да защитава честта си в клубовете на Сейнт Джеймс? Оправдаването на Силвестър Гълбрайт означаваше хората да започнат да сочат с пръст капитан Нийл Джерард, който получил заповед да пристигне с подкрепление и да освободи обсадения преден пост, но се провалил по някакъв необясним начин.

Нийл извади от джоба си още една гвинея и я сложи на тезгяха. В очите му светеше отвращение, но Джъд само се засмя, изтри монетата с ръкав и я пъхна заедно с другите в джоба си.

Сержант О’Фланъри беше свидетел на онзи миг, когато капитанът му реши да изостави малката група на майор Гълбрайт на произвола на неприятеля. Сержант О’Фланъри получи заповед да върне войниците, докато капитанът препусна в луд галоп назад и се скри зад линията на постовете.

Само сержант О’Фланъри знаеше какво се крие зад заповедта за оттегляне. Затова изнудваше своя бивш командир. Затова ставаше все по-алчен. Затова непрестанно затягаше хватката.

Нийл огледа кръчмата, изпълнена с лютив дим, и вдигна поглед към почернелите греди на тавана. Между пиячите със сигурност имаше човек, които би могъл да го освободи от Силвестър Гълбрайт, стига да му плати достатъчно. Но ако Джъд узнае за плана, който целеше да го лиши от гъската, снасяща златни яйца, животът на капитан Джерард няма да струва и пукната пара. Джъд О’Фланъри беше безспорният крал на лондонския подземен свят. В Лондон нямаше кесия, достатъчно пълна, за да накара крадец или убиец да се смрази с него. О’Фланъри имаше шпиони във всяка воняща дупка в града.

Без да каже дума, Джерард се обърна рязко и излезе от вонящата кръчма. Сержантът плю презрително в триците под краката си и махна с ръка след елегантната фигура.

Джерард се качи в чакащия файтон. Ако отстрани Гълбрайт, сега граф Стоунхеридж, това ще означава, че вече няма да идва в тази гадна кръчма и да се унижава пред своя бивш сержант — защото Джъд бе настоял парите да му се предават лично. Затова Джерард идваше всяка седмица в този престъпнически квартал и плащаше на своя изнудвач. Очевидно унижението му доставяше много по-голямо удоволствие на ужасния сержант О’Фланъри, отколкото самите пари.

По дяволите! Освен кръчмата на Джъд, в Лондон имаше още много места, където човек можеше да намери платен убиец. Да, трудно щеше да намери човек, готов да се опълчи срещу О’Фланъри, но със сигурност ще открие някой, който да се съгласи да убие непознат джентълмен. Човек, който няма да задава въпроси, стига цената да е подходяща.

Нийл замислено смръщи чело, вдигна глава към тавана на файтона и се хвана за кожения ремък, когато вехтото превозно средство затрополи по паважа и направи рязък завой, за да избегне един уличен пес. Ако може да се отърве от Стоунхеридж, докато е още на село… да предизвика „злополука“… Тогава всичките му проблеми ще намерят решение. Нямаше причини да каже името си на потенциалния убиец. Можеше да го намери в място, достатъчно далеч от обсега на влияние на Джъд — така не се излагаше на опасност бившият сержант да научи какво се готви. Да, това беше риск, който си струваше да поеме.

Ако обаче планът се провали… ако Силвестър оживее и се върне в обществото, тогава какво? Преди случката във Вимиера двамата бяха близки приятели. Да, той, Нийл, беше първият, който наказа Силвестър с презрение. Всички го следяха, за да разберат какво поведение ще възприеме, и той знаеше, че ще последват примера му. След като обърна гръб на Гълбрайт, хората приеха, че той знае истината, но заради старото им приятелство не е готов да се разприказва, защото това ще доведе до осъждането на майора. Обществото също обърна гръб на Силвестър Гълбрайт, той се скри и отнесе позора си. Джерард не знаеше как би могъл да го върне и отново да го изложи на предишните унижения.

Обществото не знаеше нищо за Джъд О’Фланъри. Той беше единственият подофицер, присъствал на въпросната случка във Вимиера, и бе повикан да се яви на заседанието на военния съд. Джъд заплаши да изложи своята версия за събитията, ако капитанът му публично обвини майор Гълбрайт, затова Джерард предпочете да мълчи. А сержантът му си осигури хубав малък доход и се стараеше постоянно да го увеличава.

Добре, да приемем, че Силвестър наистина се върне в Лондон, каза си Джерард. Защо той да не е първият, който ще го посрещне с добре дошъл в обществото? Защо да не му предложи да се помирят в името на старото приятелство? Защо да не обяви готовността си да изостави всички съмнения и подозрения веднъж завинаги? Обществото със сигурност ще последва примера му и старият скандал ще бъде погребан. Силвестър няма да посмее да го изрови от пепелта, за да научи истината.

От друга страна обаче… Силвестър беше невероятно горд мъж, способен на отчаяно смели действия, когато са засегнати честта и принципите му. Ако се убеди, че има начин да изчисти името си, той ще започне ново разследване, каквото и да му струва това. И няма да се успокои, докато не открие истината. Истина, която ще докаже невинността му.

Да, за съжалени най-добрият план си оставаше да отстрани Силвестър. Да наеме човек, който да организира една хубава малка злополука в Дорсет. Някъде в този мръсен свят от убийства и кражби щеше да се намери човек, готов да извърши желаното от него.

Мисли и планове на един отчаян човек се гонеха в главата на капитана, докато файтонът се носеше по мръсните улици на лондонския Ийст Енд. Назад към широките, елегантни алеи и къщите, обитавани от висшата класа.

Докато бившият му приятел замисляше убийство, Силвестър Гълбрайт се приближаваше към края на една ужасно неприятна вечеря с годеницата си и семейството й. Мълчанието на Тео унищожаваше в зародиш всеки опит да поведе непринуден разговор. Ако това беше просто мрачно мълчание, той щеше да го пренебрегне, но тя излъчваше такава болка и тъга, че всички опити и старания да предизвика разговор звучаха тривиално и неподходящо.

Най-сетне Силвестър не издържа. Хвърли салфетката на масата и стана от мястото си.

— Прощавайте, лейди Белмонт, но се боя, че ако Тео скоро не изрече, каквото я потиска, всички ще получим стомашно неразположение. — Той заобиколи масата и застана зад Тео, която се взираше в ягодите в чинията си, сякаш никога не е виждала подобни плодове. — Ставай, братовчедке! — Издърпа стола й и й подаде ръка. — Да проведем най-сетне този важен разговор.

— Какъв разговор? — попита стреснато тя, изтръгната от нерадостните си мисли.

— Надявам се ти да ми кажеш — отвърна сухо той, хвана я за лакътя и я изправи на крака. — Моля да ни извините, мадам.

— Разбира се — отговори с облекчение Елинор.

Един слуга побърза да отвори вратата пред годениците и Силвестър изведе Тео в преддверието.

— В библиотеката ли ще разговаряме, или предпочиташ да се поразходим?

— Няма какво да говорим. — Думите бликнаха сами от устата й. — Не мога да се омъжа за теб, Силвестър. Това е всичко.

— Аз пък мисля, че имаме да обсъдим куп неща — отвърна хладно той. — Или си мислиш, че е достатъчно да ми кажеш, че не ме искаш? Правото на жената да променя мнението си… това ли е?

Тео се изчерви. Очакваше той да реагира така, съзнаваше, че обвинението му е справедливо, но й беше непоносимо да се вижда в такава светлина.

— Ти не разбираш…

— Не, наистина не разбирам — прекъсна я рязко той. — Затова ще ми обясниш. Е, в библиотеката ли ще отидем, или предпочиташ да се разходим?

Ако на карта не беше заложено цялото му бъдеще, той щеше да изпита съчувствие към нея. В очите й имаше болка, ръката й нервно мачкаше кичурите на челото. Но сега не можеше да си позволи да прояви съчувствие. Той имаше предимство и трябваше да го използва докрай.

— Е, къде ще отидем?

Тео се почувства притисната до стената. Очите му бяха студени и не проявяваха разбиране, устата му образуваше тънка, строга линия и тя имаше чувството, че е затисната с тежък камък.

— Навън — отвърна кратко тя, обърна се рязко и почти затича към вратата.

Силвестър я последва с умерена крачка. Тео прекоси моравата и се запъти към каменния мост в подножието на хълма. Спря на средата на моста и се облегна на ниския парапет. Загледа се в бистрия поток, който спокойно влачеше водите си под нея. Две лястовици се врязаха в облаците комари, които танцуваха непосредствено над водата.

Силвестър стъпи на моста и стъпките му отекнаха в тишината. Застана до Тео и зачака тя да заговори. Тя не каза нищо, но той усети лекото потреперване на тялото й, когато дъхът му помилва тила й.

— Много се надявам, че няма да си играеш на срамежлива девойка, братовчедке — отбеляза спокойно той.

— Разбира се, че не! — Тя се обърна възмутено към него. Никой досега не я беше обвинявал в срамежливост.

— Тогава какво ти става, по дяволите?

— Страх ме е! — извика с гняв тя. Нямаше намерение да му признава страха си, но признанието само излезе от устните й.

Каквото и да беше очаквал, не беше това.

— Страх те е? От какво, скъпа?

— От теб — прошепна с болка Тео.

— От мен? — Силвестър беше изумен. — Какво съм направил, та те е страх от мен?

Тео вдигна едно камъче и го хвърли във водата.

— Не ме е страх толкова от онова, което правиш… Боя се от онова, което ще направиш — обясни измъчено тя.

Силвестър смръщи чело.

— И какво според теб ще направя, глупачето ми?

— Не съм глупачка! — извика вбесено тя и изведнъж си възвърна част от предишната увереност. — Страх ме е, че ще ме погълнеш… че ще имаш власт над мен.

— Все още не разбирам.

Силвестър си заповяда да бъде търпелив. Очевидно проблемът беше много по-сложен, отколкото си беше представял.

— Страх ме е, че ако се омъжа за теб, ще изгубя себе си — обясни тя. — Ти ще поемеш контрол върху живота ми и ще ме стъпчеш.

Тя се загледа с невиждащи очи над потока, съзнавайки, че бузите й пламтят и че й е безкрайно трудно да обясни опасенията си. Чувстваше се дяволски неловко. Никога не беше изпадала в такова конфузно положение.

— Хайде да се отдалечим от къщата — изрече рязко Силвестър, защото ярко осветените прозорци на господарската къща ги следяха от хълма като човешки очи. Взе ръката на Тео и я поведе по брега на потока, докато стигнаха до малката дъбова горичка, където се бяха срещнали за първи път.

— Я да видим какво мога да направя, за да успокоя страховете ти. — Той се усмихна и внимателно я облегна на стъблото на един дъб. В очите му светеше нежност. Мислеше си, че разбира. — Може би това ще помогне…

Нищо не помогна. В същата секунда, в която устните му намериха устата й, Тео беше изгубена. Разумът й отказа да контролира реакциите на тялото. Ръцете й се устремиха към тялото му, плъзнаха се под жакета, издърпаха ризата и се насладиха на топлината на кожата му, на играта на мускулите по гърба, на тесния кръст и твърдия задник.

Тя загриза нежно долната му устна, отговори на милувките на езика му, разкрачи се леко и се отърка като котка в бедрата му. Долната част на тялото й се притисна към слабините му. Без да съзнава какво прави, придвижи ръка по тялото му, за да попипа твърдия член, издул тесния панталон. Като усети тръпката, която го прониза, тя изпита диво задоволство, осъзнала, че неговите усещания са не по-малко силни от нейните.

Силвестър внимателно я положи върху топлата трева и тя усети нощната роса. Той я повдигна за миг, за да откопчае кукичките на гърба й, и тя не се възпротиви, дори му помогна да й свали роклята. Той разкопча ризката й с треперещи пръсти, разголи гърдите й под хладния нощен въздух и езикът му закръжи около розовите зърна, докато ръцете му нежно милваха пищната закръгленост.

Тео се понесе по вълните на желанието. В тялото й лумна пламък. Тя забрави сдържаността си. Вече не беше в състояние да контролира движенията си. С готовност разтвори бедра и разкри болезнено пулсиращия отвор на тялото си. Ръката му се плъзна по корема й, помилва го нежно и развърза връзките на бельото й. Тя се съблече трескаво и изрита дрехите си настрана. Утробата й гореше от желание и тя протегна ръце към Силвестър, за да го привлече върху себе си. Ръцете й отчаяно търсеха път към голата му кожа, искаха да стигнат до възбудената трепереща плът, за която тялото инстинктивно знаеше, че ще я дари с висше блаженство.

Силвестър рязко се отдръпна от нея и изрече ядно проклятие. Под него лежеше полуголо момиче, изпълнено с диво желание да се люби. Очите й тъмнееха от страст, ръцете й все още бяха протегнати към него в очакване да се върне в прегръдките й.

— Боже на небето… — прошепна задавено той и зарови пръсти в косата си, опитвайки се да си възвърне самообладанието. Пое въздух и посегна към бельото й. — Веднага се облечи.

Тео имаше нужда от време, за да си възвърне разума.

— Но защо? — прошепна тя и присви очи. — Ела при мен…

Силвестър се наведе, хвана двете й ръце и я изправи на крака. Вече беше овладял желанието си и сега беше готов да се смее и да стене отчаяно, докато я гледаше насреща си.

— Вдигни си крака.

— Но защо?

— Защото, мое страстно диваче, нямам намерение да създам наследник още преди първата си брачна нощ. Хайде, ставай! — повтори той и я плесна по дупето.

Тео се подчини, макар че кръвта все още пулсираше във вените й. Закопча несръчно ризата си, докато Силвестър я обличаше, и каза тихо:

— Сега разбра ли от какво ме е страх? Ти ме поглъщаш… и аз се губя. Когато ме докосваш, вече не знам какво правя.

Той приглади разрошената й коса.

— Моля те, кажи ми истината: сега, в момента, уплашена ли си или разочарована?

Тео помисли малко и отговори честно:

— Разочарована.

На устните й заигра разкаяна усмивка и Силвестър избухна в смях.

— И аз. — Той я погледна сериозно и продължи: — Няма от какво да се страхуваш. Аз чувствам същото, което и ти. Както ти се губиш в мен, така и аз се губя в теб. Любовната игра е най-висша форма на партньорство. Тя не е слабост, мила моя циганко, не е и нещо, от което можеш да се възползваш. Аз ти обещавам, че никога, никога няма да се възползвам от страстта ти. Разбираш ли ме?

Никога вече, поправи се безмълвно той и се опита да потисне угризенията на съвестта си.

Тео кимна бавно. Все още изпитваше страх от силата на плътските усещания, от дивия, завладяващ напор на тялото си. Съзнаваше, че ако някой реши да я използва, това ще е много силно оръжие. Все още заета с мислите си, се наведе да вдигне роклята си и я нахлузи през главата.

Силвестър се облегна на едно дърво и я загледа с усмивка, скръстил ръце пред гърдите.

— Да изпратя ли обява в „Газет“, или старата още важи?

— Май важи — промърмори Тео, най-сетне признала поражението си. — Ти искаш познанията ми за имота. Аз искам да продължа да живея тук. Значи този брак ще е изгоден за двама ни.

— И така може да се каже — отвърна сухо Силвестър и й протегна ръка. — Хайде да се върнем в къщата и да успокоим майка ти и сестрите ти.

Тази вечер Елинор си легна с чувството, че може да гледа спокойно в бъдещето — за първи път след смъртта на свекъра си. Дъщерите й бяха осигурени. Даже Рози щеше да получи значителна зестра, когато й дойде времето, а дъщерята, за която най-много се тревожеше, най-трудното й дете, щеше да живее под закрилата на мъж, който беше единственият подходящ за нея съпруг — Елинор беше готова да се обзаложи, че е права. Не беше съвсем сигурна що за човек е той, но инстинктът й казваше, че Тео ще го разбере много скоро.

На следващия ден Силвестър отиде в Дорчестър, за да купи някои неща — без да знае, че годеницата му също се готви за предстоящата сватба.

Тео прекоси село Лулуърт и зави към Касъл Корф. Малко преди руините на замъка спря пред стара къща от слама и кал. Дулси беше идвала тук и друг път и доволно се наведе към сочната трева край оградата. Тео влезе в ниската, сумрачна къща.

— Желая ви добър ден, госпожо Мериуедър — поздрави тя и без повече коментари сложи на масата голям пакет.

— И аз ти желая добър ден, момиче. — Стара жена — толкова стара, та човек не можеше да си представи, че под сухата, набръчкана кожа все още има живот — седеше на трикрако столче пред огнището. Острите стари очи веднага проникнаха във вътрешността на пакета — със сигурност съдържаше месо и сирене от господарската кухня, както и няколко монети. Достатъчно, за да преживее още няколко дни. Старата Мериуедър си изкарваше прехраната със събиране на билки и лечение на всякакви болести.

Тя отново посвети вниманието си на посетителката, която познаваше от детските й години. Един ден десетгодишната Тео, която обичаше да скита из околността, случайно попадна в къщичката й. Плачеше от гняв и притискаше до гърдите си зайче наранило лапичката си в капан, заложен от бракониер. Собственото й коляно беше порязано и кървеше, защото беше коленичила върху остър камък, за да измъкне бедното зайче от капана.

Старицата превърза раната, успокои плачещото момиче със сироп от шипки и парче сладкиш и го изпрати обратно вкъщи, след като обеща да се погрижи за лапичката на зайчето.

Още същата вечер бедното животинче отиде в тенджерата. Така старата Мериуедър се сдоби с месо за цяла седмица, но Тео никога не узна това. Когато детето се върна, старата му разказа, че зайчето е излекувано и се е върнало в гората, както и че е напълно годно да оцелее в пустошта.

Оттогава Тео я посещаваше редовно и всеки път й носеше по нещо, пък било то и парче хляб от масата за закуска. През последните години подаръците бяха станали по-богати. Тео знаеше, че старата билкарка рядко вижда месо и сирене, и се стараеше повече.

— Е, момиче, какво мога да направя за теб? — Старата веднага бе разбрала, че това не е просто посещение от учтивост. Стройната фигура излъчваше нервно напрежение, което беше многозначителен знак.

— Знам, че правите отвари, които помагат на жената да не зачене — отговори Тео без заобикалки и се облегна на ниската маса.

— О, да. Имам и средства за изхвърляне на неродено бебе, ако не го искаш. — Билкарката стана мъчително. — Искаш ли глътка вино от бъз, миличка? — Тя взе бутилка от етажерката край огнището, извади тапата и наля солидна порция в метално канче.

— Много ви благодаря, госпожо Мериуедър. — Тео изпи виното и върна чашата на домакинята, която я напълни отново и пи с наслада.

— Е, момиче, кажи ми какво искаш — рече тя и се обърна отново към етажерката.

— Не искам да забременея още сега — обясни Тео.

— Ще ти помогна. — Билкарката зарови със сбръчканата си ръка между бутилките, торбичките и кутийките. — Да, има нещо подходящо за теб. — Тя извади тапата от едно шишенце, помириса течността и смръщи нос като свиня, търсеща трюфели. — Любовник ли имаш, момиче?

— Не — отговори Тео. — Но след няколко седмици ще имам съпруг.

— Аха. — Старата кимна мъдро. — Иска ти се да се радваш на любовта, преди да започнеш да раждаш. Ако внимаваш и не получиш достатъчно от любовните радости по-късно няма да можеш да им се наслаждаваш. Запомни думите ми.

— И аз си мислех нещо подобно — усмихна се Тео. — Ще кажете ли как трябва да пия това?

Тя получи точни указания и след пет минути отново беше на път. Радваше се, че само от нея ще зависи кога ще дари Силвестър Гълбрайт с наследник.

Тази вечер Силвестър влезе в дневната малко преди вечеря. В очите му грееше странна светлина. Изглеждаше много доволен от себе си и задоволството му нарасна, когато видя, че Тео е положила специални усилия да изглежда добре. Тази вечер годеницата му носеше относително модна рокля от тъмносиня коприна, която много отиваше на теменуженосините й очи, а косата й не беше сплетена на обичайната скромна плитка, а навита на два охлюва около ушите.

— Мадам. — Силвестър се поклони пред лейди Белмонт. — Уважаеми братовчедки, надявам се, че сте имали хубав ден.

— Изобщо не беше хубав — отговори сърдито Рози. — Не можах да си хвана щурец, а мрежата ми за пеперуди се заплете в един клон и се скъса.

— Много съжалявам да го чуя, Рози — отговори лордът. Вечер момичето обикновено не се появяваше, но днес седеше на дивана в колосана муселинена рокличка с широк колан, косата й беше вчесана и стегната, с кадифена панделка, а лицето и ръцете й бяха необичайно чисти. Вероятно беше получила разрешение от майка си да вечеря с възрастните.

— Много ме е яд — продължи Рози и отпи голяма глътка лимонада. — А вие какво правихте днес?

— Трябваше да направя някои покупки — отговори с усмивка Силвестър и извади от джоба си малка кутийка. Отиде при Тео и хвана лявата й ръка. — Ще позволиш ли, братовчедке?

Тео погледна смаяно прекрасния пръстен от диаманти и перли, който Силвестър сложи на ръката й. Скъпоценно бижу, но скромно, почти строго в простотата си. Мъжът, който го беше избрал, очевидно знаеше за вкуса й повече, отколкото беше очаквала.

Тя вдигна поглед към него. В очите му се четеше неизречен въпрос, имаше и следа от колебание. Той силно желаеше тя да се зарадва на избора му.

— Пръстенът е прекрасен — промълви тя и той се усмихна зарадвано.

Силвестър вдигна ръката й и целуна връхчетата на пръстите й, а после, когато Тео се смая от този почтителен поздрав, се наведе и я целуна по върха на носа.

— Следващите три недели ще четат в църквата обявата за венчавката ни, циганко, а в понеделник след третата неделя ще се оженим.

9.

Испанското слънце беше като орел с месингови нокти, забити в коравата, пустинна земя на Сарагоса. Едуард Феърфакс изтри потта от челото си и влезе в сумрачната каменна къща, която служеше за главна квартира на батальона му.

— Навън е горещо като в ада — каза той, макар да знаеше, че това е напълно излишно. Войниците бяха разкопчали червените униформи и яките на ризите и почиваха по столовете и пейките в единствената стая на къщата. — Постовете по полето ще получат топлинен удар, бедничките!

— Заповядайте да се сменят на всеки два часа, лейтенант — отговори дрезгав глас от най-тъмния ъгъл на помещението.

— Тъй вярно, сър. — Едуард кимна в посока към полковника, разкопча униформата и разхлаби яката на ризата. После надигна медното канче. Студената, бистра вода се стече в изсъхналото му гърло и изтри праха от езика му.

— Преди малко пристигна пощенската кола — съобщи един брадат офицер и лениво посочи масата, където лежаха купчини писма и вестници. Ръката му се отпусна отново в скута, сякаш това просто движение го бе изтощило до крайност.

Едуард прерови купчината и намери писмо от майка си. Надяваше се да получи писмо от Емили — или, още по-добре, от Тео. Не, че не се радваше на писмата от годеницата си — те бяха топли, сърдечни, изпълнени с любов, но писмата на Тео бяха пълни с информацията, за която той жадуваше. Тя му разказваше за земята и хората, които двамата познаваха от детството си, и то с много чувство за хумор. Тео явно знаеше, че в армията на Уелингтън на Иберийския полуостров не се смеят много, особено когато се налага да преживеят още едно горещо лято.

Този път обаче писмото на майка му съдържаше наистина изненадваща вест.

— Велики боже! — извика Едуард.

— Дано не си получил лоши новини.

— Не знам как да ги определя. — Едуард смръщи чело и отново прочете най-важния абзац. — Сестрата на годеницата ми се е сгодила за новия граф Стоунхеридж. Много бързо, според мен.

— Стоунхеридж? — Едрият капитан се изправи и закопча униформата си. — Гълбрайт не наследи ли тази титла? — попита той, затягайки колана си.

— Силвестър Гълбрайт? Не беше ли той в центъра на скандала с Вимиера? — попита полковникът.

— Какво е станало там? — Едуард хвърли бърз поглед към ъгъла, където седеше началникът му.

Полковникът се намръщи.

— Дяволски непрозрачна случка. Гълбрайт изгубил знамето на полка. Бил тежко ранен и капитулирал. Прекарал цяла година в гаден френски затвор, докато го заменят. Военният съд го освободи от обвинението в проявена страхливост, но случилото се си остана тайна. Гълбрайт напусна армията. Говори се, че Уелингтън се застъпил за него, иначе щели да го осъдят на смърт. Херцогът упорито твърдял, че го познава и че той не е страхливец, каквото и да е направил.

— Какво точно се е случило, сър? — попита напрегнато Едуард.

Полковникът жадно отпи няколко глътки вода.

— Дяволски неясно, нали ви казах. Подкрепленията тръгнали и Гълбрайт бил уведомен, но някои твърдят, че капитулирал без съпротива.

Едуард кимна замислено.

— Ако е бил тежко ранен…

Полковникът поклати глава.

— Говори се, че предал знамето и капитулирал, преди да го ранят. Някакъв проклет французин забил байонета си в черепа му ей така, за удоволствие. Когато подкреплението пристигнало, всичко било свършило.

— Ами хората от ротата му?

— Оцелелите казали, че французите ги нападали много пъти, а той им заповядал да се предадат без нито един изстрел. Звучи невероятно.

— Наистина — отговори Едуард и излезе в знойния следобед.

Тео не би се омъжила за страхливец и подлец — това беше немислимо. Сигурно не знаеше историята на годеника си и вероятно за всички би било най-добре да не я узнае. Защото тя щеше да е ужасно нещастна с мъж, когото не може да уважава. И защо изобщо е решила да се омъжи за Стоунхеридж? Та той беше омразен Гълбрайт! Едуард помисли малко и реши, че е разбрал: за Тео женитбата беше единствената възможност да запази контрол над своя любим имот. Въпреки импулсивността си тя беше винаги прагматична, когато ставаше въпрос за имота.

Ако не харесваше графа, тя не би дала съгласието си да се омъжи за него. Не беше чак толкова прагматична. А дали онзи мъж знаеше какъв бисер му се е паднал? Беше много лесно човек да разбере погрешно същността на Тео, ако не направи усилие да погледне зад фасадата от решителност и дори грубост, ако не се постарае да чуе истинското й мнение зад нетърпеливите, резки думи, които изричаше.

Едуард познаваше момичетата Белмонт от детските им години и знаеше колко е лесно да нараниш Тео, колко силна е съпротивата й, когато се чувства наранена. Животът с нея можеше да бъде прекрасен… или същински ад.

Докато се разхождаше в жегата, той се усмихваше на себе си. Малкото мъже, които не се бяха изпокрили под сянката, зяпаха любопитно след потъналия в мисли лейтенант. Отворената му униформа показваше, че не е на служба… но само някой луд би излязъл доброволно под жаркото испанско слънце.

Едуард си спомни, че двамата с Тео бяха много близо до това да станат двойка… докато Тео реши, че идеята не е добра. Заяви му, че го иска като приятел и че ако й стане съпруг, приятелството им ще се развали.

Едуард честно признаваше пред себе си, че тогава е изпитал облекчение. С годините се чувстваше все по-силно привлечен от Емили, от сърдечността и кротостта й. Тео разбра какво става, разбра, че и сестра й се е влюбила в Едуард. И по типичния за нея начин взе бързо решение.

Едуард беше толкова задълбочен в мислите си, че не забеляза как е напуснал селото и е наближил предната линия от постове. Блещукащите слънчеви лъчи по сребърните кончета на униформата привлякоха вниманието на един френски стрелец, скрит в маслиновата горичка зад най-предния пост.

Стрелецът тъкмо беше избрал удобна позиция. Беше убеден, че ще застреля поне един англичанин, преди другарите му да разберат къде се е скрил. А този гологлав, арогантен млад офицер, който се разхождаше под носа му, очевидно пренебрегвайки правилата за сигурност, беше перфектната жертва.

Стрелецът се прицели и без да бърза, натисна спусъка.

В същия миг от небето се спусна сокол, подгонил бягащата по края на пътя мишка, и спаси живота на Едуард. Лейтенантът се обърна, за да проследи гонитбата, и куршумът, предназначен за сърцето му, го удари в рамото. Едуард усети опарване като огън, последвано от страшна болка. Извика изненадано и притисна ръка върху мястото, откъдето струеше кръв. В следващия миг се хвърли на земята и се претърколи под един храст. Знаеше, че изсъхналите клони не предлагат добра защита, но нямаше друг изход. Но знаеше и че стрелецът надали ще стреля втори път под ослепителното слънце. Това беше единствената му надежда да преживее още един изгрев.

— Изглеждате напрегната, лейди Белмонт — отбеляза Силвестър. До сватбата оставаха само два дни.

Елинор спря на стълбата и го дари с разсеяна усмивка.

— Не съм напрегната, но се чувствам уморена — призна тя. — От два дни шивачката се опитва да направи последните промени по булчинската рокля на Тео, но тя никога не си е вкъщи. Тази сутрин най-сетне успях да я хвана, но тя отказва да направим още една проба.

— Може би аз бих могъл да помогна — предложи Силвестър и въпросително вдигна едната си вежда.

Графът е единственият, който умее да укротява годеницата си, каза си Елинор.

— Ако не ви е страх да се скарате с Тео само два дни преди сватбата…

— Аз не се боя от Тео, мадам — отговори тържествено той. — Ако непременно иска да се скараме, няма да й попреча. Даже си мисля, че това ще й се отрази добре… ще я освободи от натрупаното напрежение.

— Мисля, че сте прав, Стоунхеридж — усмихна се Елинор. — Добре, предоставям ви да се занимаете с Тео. Бойното поле е стаята за шев в източното крило.

Силвестър забърза нагоре по стълбата, като си тананикаше някаква песничка. Знаеше, че колкото повече се приближава денят на сватбата, толкова по-нервна става Тео, но усещаше, че нервността й е смесица от страх, вълнение и радостно очакване, и не се тревожеше особено.

Вратата към стаята за шев беше широко отворена и той чу гласа на годеницата си още в коридора.

— За бога, Биди, не може ли да побързаш? Какво значение има, че подгъвът е малко крив? Никой няма да забележи.

— Разбира се, че ще забележат, Тео — намеси се вразумително Клариса. — Не можеш да застанеш пред олтара, ако едната половина на полата разкрива петите ти, а другата се влачи по пода.

— Преувеличаваш, Клари.

— Моля ви, лейди Тео, не мърдайте!

— Майка ти каза, че се държиш неприлично, скъпа. — Силвестър се облегна на касата на вратата и проследи сцената с развеселен поглед. Тео стоеше върху ниско столче, обгърната от бял облак тюл, и очите й святкаха войнствено. Шивачката беше коленичила пред нея и бързаше да набоде подгъва с карфици.

— Не бива да виждате роклята преди сватбата, милорд! — изпищя ужасено Клариса, която държеше възглавничката с карфиците и неуморно ги подаваше на шивачката.

— Не бих имал нищо против да пренебрегвам традицията — отговори небрежно Силвестър и влезе в стаята.

— Това са глупости — обяви сърдито Тео. — Имам поне дузина хубави рокли и можех да облека някоя от тях. Това щеше да е напълно достатъчно. Не мисля, че сватбата е повод за нова рокля.

Семейството се съобразяваше със скорошната смърт на стария граф и бяха решили венчавката да се състои в най-тесен семеен кръг, но лейди Белмонт настояваше да спазват традициите.

Лордът застана зад столчето и улови тънката талия на бъдещата си съпруга.

— Не мърдай, Тео. Колкото по-прилично се държиш, толкова по-бързо ще свършат.

Ръцете му обхванаха талията й и той усети как тялото й се скова. Тя трепереше като сърничка, опитваща се да избяга от ловеца. Понеже стоеше на столче, очите й бяха на същата височина с неговите и теменуженото синьо стана почти черно, докато войнственият израз бавно избледняваше.

Силвестър се усмихна с разбиране и притисна талията й още по-силно, докато Тео отговори на усмивката му.

— Така е много по-добре — отбеляза той. — Повечето млади дами се интересуват от приготовленията за сватбата си… не се заяждат при всеки удобен случай.

— Повечето млади дами не работят като мен — отвърна хапливо тя, но не мръдна от мястото си. — Днес следобед трябва да дойде ковачът. Имаме малък спор за последната му сметка. Написал е, че сме подковали два товарни коня, макар че Биг Джак си е разтегнал сухожилие и от два месеца е на пасището.

Силвестър се намръщи и топлината в очите му изчезна.

— Защо не си ми казала нищо за това? Аз съм напълно в състояние да уредя спора с ковача.

— Защото не мога да ти разказвам за всяка дреболия — отговори нетърпеливо тя. — Това не е нещо значително… освен това ти още не познаваш ковача ни.

— Да предполагам ли, че си решила да ми го представиш днес следобед? — попита иронично той и вдигна вежди.

Червенината, която обагри бузите й, бе достатъчен отговор.

— Още не си изчел стопанските книги.

— Това не е извинение. Не мърдай — заповяда строго той, когато тя се опита да се освободи от хватката му. Силвестър направи още една крачка напред, без да забележи, че ботушът му смачка един дантелен волан. Шивачката извика възмутено и той моментално вдигна ботуша си, след което изгледа унищожително годеницата си.

Клариса се взираше в големите ръце на графа, които държаха крехката талия на сестра й и трепереше вътрешно. Този човек изпълваше стаята с гнева и физическото си присъствие. Тя се покашля нервно и смутено обясни:

— Сигурна съм, че Тео просто е забравила, сър. Но днес следобед може да я придружите и да се запознаете с мистър Роу.

— И аз имам намерение днес следобед да се запозная с мистър Роу — отсече графът. — При това нямам нужда от представяне. Моята бързо забравяща годеница ще бъде твърде заета със сватбените приготовления и няма да й остане време за ковача.

Клариса не знаеше какво друго би могла да каже, за да укроти гнева му. Шивачката, сляпа и глуха за напрегнатата атмосфера, най-сетне приключи с подгъва и доволно се отпусна на пода.

— Готови сме, лейди Тео. Изравних подгъва. Хайде, съблечете роклята, за да го зашия.

Графът освободи Тео от хватката си.

— Тази вечер ще те уведомя за резултата от разговора ми с ковача, братовчедке. — И се обърна към вратата.

— Не, почакай! — Тео скочи от столчето и за малко да се спъне в дългия шлейф на роклята. Все пак успя да го хване за ръкава. — Ти нямаш представа какъв нахален кучи син е този…

— Какво каза? — прекъсна я шокирано Силвестър.

— Не те разбирам. Какво съм казала? — попита слисано Тео.

С безкрайно учудване графът разбра, че неговата неконвенционална и с остър език годеница наистина не разбира възраженията му.

— „Кучи син“, скъпо мое момиче, не е подходящ начин на изразяване за внучката на граф Стоунхеридж, камо ли пък за съпругата на новия граф.

Тео отхвърли обяснението му с нетърпеливо махване на ръката.

— Добре, но ти не разбираш. Ти си нов тук и Джани ще си каже, че може да те измами с лекота. Ти просто нямаш представа какво проклето копеле…

— Тео!

— Моля за извинение, сър. — Тя се опита да изглежда засрамена, но очите й святкаха дяволито. — Думите просто се изплъзват от устата ми.

Имаше нещо прекрасно и абсурдно в контраста между дяволитата усмивка върху загорялото от слънцето лице на Тео, енергията, която струеше от стройната фигура, и добродетелните бели дантели и рюшове на роклята, ушита сякаш за друга жена.

Силвестър напразно се опита да изглежда строг.

— Моля те, опитай се за в бъдеще да си държиш езика зад зъбите.

Тео само вдигна рамене и рече:

— Дай ми само минута време и ще те придружа. — Без да се бави, тя смъкна сватбената рокля от гърба си.

— Тео! — изпищя възмутено Клариса и се обърна към графа, който упорито стоеше в стаята. Шивачката, която мислеше единствено как да завърши роклята, пренебрегна присъствието на графа и се втурна да помогне на Тео, преди тънката материя да се скъса под енергичните й движения.

Силвестър се ухили. Тази постъпка бе толкова типична за Тео.

— Проклятие! — изсъска Тео, скрита под облак бял тюл, и се остави в ръцете на шивачката. — Побързайте, Биди!

Най-сетне се освободи от тясната рокля, навлече бързо костюма за езда, грабна шапката, ръкавиците и камшика от масата и хукна към вратата.

— Нашата лейди Тео винаги бърза — отбеляза добродушно Биди, вдигна внимателно роклята и я разпростря върху дългата маса за шев.

Силвестър държеше часовника си в ръка, когато Тео задъхана се втурна в обора и нахлупи шапката на главата си. Дулси беше оседлана и чакаше спокойно редом с врания жребец на графа. Огромното животно потропваше неспокойно, пръхтеше и мяташе глава. Необичайно поведение за послушния, добре възпитан Зевс, помисли си бегло Тео, преди нещо много по-важно да привлече вниманието й.

— Седем минути — констатира Силвестър. — Признавам, не очаквах да се справиш.

Тео пренебрегна забележката му и посочи дамското седло.

— Какво е това? Къде е моето седло?

— Махнах го — отговори търпеливо Силвестър. — Крайно време е да започнеш да яздиш като дама. Графиня Стоунхеридж няма да препуска из околността като скитаща циганка.

Тео се огледа за помощ. Двама ратаи стояха недалеч от тях и стържеха седла.

— Нямаш право да вземаш такова решение вместо мен — заяви тя тихо, но достатъчно енергично.

— Щом ти не си го взела досега, аз имам пълното право да го направя, Тео — отговори меко той. — След два дни ще станеш моя съпруга и моята гордост не позволява да имам за жена нахално и диво селско момиче.

— Твоята гордост? — изсъска вбесено тя. — Щом дядо не се притесняваше за мен, а мама не се смущаваше от поведението ми, какво право имаш ти да се оплакваш? Твоята гордост изобщо не ме тревожи. — Още докато казваше тези думи, тя разбра, че е отправила само едно глупаво предизвикателство и Силвестър ще го пренебрегне.

Той я вдигна във въздуха и я сложи на седлото.

— Сложи лявото коляно върху…

— Знам как се седи на дамско седло — прекъсна го ядно тя.

— Е, това е вече нещо. — Той се усмихна, отново примирително настроен, след като я бе принудил да го послуша. Все още не я пускаше, но тя нямаше намерение да направи лошо впечатление, като скочи на земята. Имаше неприятното чувство, че Стоунхеридж отново ще я вдигне на седлото, сякаш е кукла на конци, и то в присъствието на ратаите.

— Пусни ме, Стоунхеридж! — изсъска ядно тя и грабна юздите.

Той я задържа още секунда, после кимна и я пусна, за да се метне на седлото на нервно потрепващия Зевс.

— Спокойно, момче, спокойно. — Силвестър помилва шията на жребеца и хвана юздите. — Какво ти става, приятелю? Защо си толкова нервен?

— Според мен не е доволен от ездача си — каза Тео и се ядоса, че не е могла да измисли по-остроумна забележка.

Силвестър се усмихна, но когато погледна нагоре към нея в очите му имаше странен блясък.

— А ти ще бъдеш ли доволна от мен, циганко? Много ми се иска да вярвам…

Тео шумно пое въздух. Скритият смисъл на забележката извика у нея цяла поредица неканени чувства. Очите й потъмняха и това я издаде. Силвестър, който вече познаваше реакцията й, избухна в смях и се метна на гърба на коня.

Едва бе докоснал седлото, когато конят изцвили тревожно, вдигна глава и изду ноздри. Преди Силвестър да хване здраво юздите и да сложи крак в стремето, Зевс препусна в луд галоп.

Силвестър стегна юздите и се опита да намери другото стреме, без да се плъзне от седлото. Конят прескочи оградата, която отделяше двора от пасището и полетя към житната нива от другата страна. Ездачът му отчаяно се опитваше да се задържи на седлото.

Тео беше толкова уплашена, че в първия момент не помръдна. Само след секунди обаче заби пети в хълбоците на Дулси и кобилата се втурна да преследва черния жребец. Тео знаеше, че дори да препуска с всички сили, Дулси няма шанс да настигне полуделия Зевс. Той се движеше с убийствено темпо и прескочи без усилие живия плет, който отдел пасището от нивата. Тео успя да види, че Силвестър е сложил и двете си стъпала в стремената, навел се е съвсем близо шията на животното и се държи както за юздите, така и за гривата, опитвайки се да остане на седлото.

Ако падне от коня при това темпо и от тази височина, ще си счупи врата, помисли си ужасено Тео. Какво бе подлудило послушното животно? Тео не можеше да направи нищо, освен да държи под око Зевс, който вече препускаше горичката, като непрестанно вдигаше високо задните си копита и правеше огромни скокове. Въпреки всичко Силвестър успяваше да се задържи на гърба му.

Мили боже, помогни, помоли се безмълвно Тео, защото знаеше каква опасност заплашва годеника й, когато коня влезе в гората. При тази скорост беше достатъчно някой увиснал клон да удари ездача по главата или в гърдите и го изхвърли от седлото с опасност за живота.

Силвестър също знаеше на каква опасност се излагаше, че Зевс няма да се откаже, докато не хвърли ездача затова постоянно извива гръб или се вдига на задните крака. Конят му беше интелигентен и също като ездача познаваше опасностите на гората. Само след секунди животното се втурна настрани и за малко да смачка крака на господаря си в едно дърво. Силвестър видя опасността и вдигна крак точно в момента, когато конят се метна надясно. Позата му стана още по-несигурна и той забеляза увисналия на пътя му клон с известно закъснение. Все пак в последния момент успя да легне на шията на коня и да избегне удара.

Стъпалата му се бяха изплъзнали от стремената и не му оставаше друго, освен да се вкопчи в гривата на жребеца. Зевс полетя по тясната горска пътека, Силвестър бързо вдигна ръце, успя да се хване за един клон и се изтегли от седлото. Останал без ездач, конят изцвили и се понесе към края на гората.

Силвестър падна на земята и изохка. Беше вцепенен от уплаха, но по някакво чудо бе останал цял и невредим.

— Добре ли си? — попита загрижено Тео и стегна юздите. Запъхтяната от бързата езда кобила спря и увеси глава.

— Горе-долу — отговори той. — Не можах да вържа юздите и се моля Зевс да не се спъне и да не си счупи крака.

— Какво му стана? — Тео скочи от седлото. — Никога не съм виждала кон да полудява без видима причина.

— Това е нетипично за Зевс — кимна той. — Мислиш ли, че Дулси може да носи и двама ни?

— Няма как да се качим и двамата на дамското седло — отговори тя и въпреки ужасните обстоятелства изпита нещо като задоволство.

— Тогава ще яздим без седло — реши Силвестър и започна да разкопчава ремъците. — Зевс ще се умори скоро. Искам да го хвана, преди да се е наранил.

Той свали седлото от гърба на кобилата, преплете пръсти, за да може Тео да стъпи върху тях и да се качи на коня, метна се зад нея и хвана юздите.

Уморената кобила излезе в тръс от горичката и се запъти към общинското пасище, обградено с нацъфтели храсти. Зевс стоеше на близкото възвишение и нервно потропваше с копита. Шията и хълбоците му бяха окъпани в пот, от муцуната му се точеше зеленикава пяна. Юздите се влачеха по земята и едното му копито се беше заплело в тях.

— Ако пак побегне, ще си счупи крака — рече с треперещ глас Тео, която въпреки страха си, възприемаше съвсем ясно силното тяло, опряно в гърба й, вдъхваше с наслада аромата на кожата му и се чувстваше сигурна в силните ръце, които я държаха.

Стоунхеридж обаче не осъзнаваше близостта й. На десетина метра от Зевс скочи от гърба на кобилата и нареди:

— Чакай тук. По-добре да ида при него пеша, така няма да се уплаши и да побегне.

Тео остана на място и проследи с лудо биещо сърце как Зевс подозрително подуши въздуха, когато господарят му се приближи към него. Изпръхтя възбудено и очите му светнаха диво.

Силвестър заговори успокоително, протегна ръка към коня и спокойно продължи напред. Добре познатият глас проникна през страха и изтощението на животното и макар че все още беше уплашен, Зевс не побягна. Силвестър хвана юздите и Тео въздъхна облекчено. Сега вече можеше да се приближи.

— Дай да те видя, момчето ми — каза меко Силвестър, нави юздите на ръката си и успокоително помилва шията на жребеца. Животното изцвили от болка и показа бялото на очите си.

Тео скочи от седлото и върза Дулси за близкия храст.

— По хълбока му има кръв — каза тя, когато Силвестър се наведе и плъзна ръце по ставите на коня. След това опипа корема му и откопча колана на седлото. — Мисля, че тече изпод седлото — добави тя.

Силвестър свали седлото от гърба на коня. Зевс изпръхтя възбудено и затропа с копита.

— Велики боже! — изохка Силвестър, а Тео шумно пое въздух. Гърбът на коня беше облян в кръв.

Силвестър хвърли седлото на земята, обърна го с крак, огледа го и от гърлото му се изтръгна ядно проклятие.

— Копелета! Мръсни копелета!

Тео се отпусна на колене и плъзна длан по долната страна на седлото. В кожата бяха забити няколко тънки пирона! Значи когато Силвестър се бе метнал на седлото, острата стомана се беше забила в гърба на коня.

— Кой би могъл да направи подобно нещо? — попита Тео, разтърсена до дън душа.

— Някой брутален тип от оборите — отвърна мрачно графът. — Кълна се в бога, че ако разбера кой е, ще го пребия със собствените си ръце!

— Сигурна съм, че не е човек от нашите обори — възрази Тео, ядосана, че той си е позволил да обиди персонала Белмонт. — Никой не би постъпил по този начин.

— Все пак някой го е направил — заяви делово Силвестър и започна да вади пироните. — Някой жалък плъх, който ми има зъб.

— Не! — възрази решително Тео. — Невъзможно е някой от моите хора да извърши подобно нещо.

— Твоите хора — рече натъртено той. — Точно там е причината. Твоите хора се отнасят враждебно към мен, защото съм Гълбрайт.

— Не! — извика отново тя. — Немислимо е някой от тях да е извършил подобна подлост. Аз ги познавам от детските години.

— Мило мое момиче, ти нямаш ни най-малка представа каква е човешката природа — обясни нетърпеливо той. — Доверието ти е трогателно, но това тук е работа на някого от оборите. Къде другаде би могло да се случи?

— Не знам — призна Тео. — Но със сигурност знам, че никой от момчетата в обора не е брутален тип. Те не биха наранили кон по такъв жесток начин, даже наистина да са настроени враждебно към теб. Освен това съм сигурна, че не те мразят.

— Напълно ясно ми е какво си мислят хората на Белмонт за всеки Гълбрайт — отвърна гневно Силвестър. — Това е дело на коварен, подъл тип. Но аз ще разследвам случая и ако се наложи ще разпитам всички местни хора до последния човек.

— Ако обвиниш някого от тях в такова мръсно дело, никога няма да те приемат — отговори със страстна убеденост Тео.

— Няма никакво значение ще ме приемат ли или не — изсъска Силвестър. — За мен на първо място стоят респектът и послушанието. И имам намерение да получа и двете. Някой ще плати скъпо за това тук. А ако не открия виновника, всички ще си платят.

Той се обърна отново към коня си, който вече изглеждаше много по-спокоен.

— Ела, стари приятелю, ще те отведа вкъщи.

Тео се изстъпи пред него.

— А сега ме чуй добре, Силвестър! Тези хора са арендатори, селяни, които работят от сутрин до мрак, а не феодални крепостни. Ако ти ги уважаваш, ще те уважават и те. Ти не ги познаваш и нямаш право… никакво право… да обвиняваш един от тях в подобна подла постъпка. Нямаш основание да ги обвиняваш. Нямаш право да ги обвиняваш!

— Качвай се на коня — заповяда той, без да реагира на страстната й тирада. — Ще водим Зевс за юздата. По-късно ще изпратя някого да донесе двете седла.

— Ти изобщо слушаш ли ме?

— Не — отговори кратко той и без много церемонии я вдигна на гърба на Дулси. Седна зад нея и хвана юздите на Зевс. — Много добре разбирам, че изпитваш потребност да защитаваш хората си — това е напълно естествено. Но ти пренебрегваш реалността. Вече съм преживял много сблъсъци с хора, които не желаят да променят позициите си. Тук някъде има един отвратителен, брутален тип, който си е избрал този начин да демонстрира, че няма намерение да ме приеме за свой господар.

Тео се извърна към него и го изгледа пренебрежително.

— Ти очевидно нямаш понятие как да изградиш добра връзка с арендаторите си. И последствието ще бъде, че никога няма да си наясно с важните неща, които се случват в имението. Ако ти нямат доверие, хората няма да ти казват нищо.

— Нямам желание постоянно да тичат при мен с проблемите си — отвърна високомерно Силвестър. — Доверие не означава прекалена близост. Нямам желание да сляза до нивото на селяните и полските работници.

— За пореден път показваш колко малко знаеш — извика гневно Тео. — Дядо ми познаваше всеки свой арендатор и цялото му семейство.

— Аз не съм дядо ти — изфуча Силвестър. — Доверието се поражда от респекта и от увереността, че господарят на имението мисли само доброто на хората си, дори когато невинаги са съгласни с методите му. Не е нужно да се шегувам с всяка млекарка и с всеки коняр в областта и да си обменяме клюки. Казвам ти още отсега, Тео: щом се оженим, ще забравиш непринуден свободно държане с арендаторите. Графиня Стоунхеридж няма право да се държи като селско момиче.

— Откъде можеш да знаеш кое е прилично и кое не? — пита ледено тя. — Щом дядо беше убеден, че се държа, както трябва, ти нямаш право да си мислиш, че знаеш по-добре него. Ти нямаш никакъв опит в управлението на имот като нашия. Ако нямаш доверието на арендаторите, никога да се научиш да управляваш имота. Затова ти предлагам не се меси в неща, които не разбираш.

Въпреки гнева си Тео осъзна, че е отишла твърде далеч. Обаче Силвестър си бе позволил не само да обиди верните хора на Белмонт, а и да критикува дядо й — това беше непоносимо и се отбраняваше срещу обвиненията му със сляпа страст.

Гневните, презрителни думи бяха последвани от зловещо мълчание. Графът стисна юздата с такава сила, че кокалчетата на пръстите му побеляха, но не каза нито дума, дока не влязоха в двора, водейки след себе си изтощения и вече послушен Зевс, от чийто ранен гръб все още капеше кръв.

Стоунхеридж извика главния коняр. Той дотича, треперещ от страх, защото в гласа на графа звънеше див гняв. Като видя изранения гръб на Зевс, реагира с такова искрено възмущение, че никой не би повярвал, че би могъл по някакъв начин да е отговорен за станалото. Графът даде нарежда как да лекуват коня, заповяда някой да отиде да вземе двете седла и чак тогава се обърна към Тео.

Тя все още седеше на гърба на Дулси и изпитваше глупаво задоволство, че е имала последната дума. Но то трая само докато графът пристъпи към кобилата и сложи ръка върху юздата.

— Слизай от коня — заповяда той със задавен глас.

Тео погледна в лицето му и стъписано разбра, че никога не го е виждала обзет от такъв бесен гняв. Белегът на челото му изпъкваше ярко и се очертаваше като на зъб бяла линия върху зачервената кожа. На челюстта му играеше мускул, устните бяха опънати в корава линия. Изглеждаше като човек, който се готви да извърши убийство, и виждайки гневното му изражение, Тео си припомни с ужасяваща яснота обидните си думи и презрителния си тон.

— Ще го кажа още веднъж — продължи той с опасно спокоен тон. — Слез от коня веднага, или този двор ще преживее спектакъл, който ще остане в паметта на местните хора поне десет години.

Тео преглътна мъчително и се смъкна от гърба на кобилата. Едва краката й бяха стъпили върху паважа, когато студената сребърна дръжка на камшика за езда се заби в гърба й и я насочи към изхода на двора. Тя нямаше друг избор, освен да се подчини на натиска, защото не искаше да привлича ненужно внимание.

Докато вървеше към къщата, тя се опитваше да си внуши, че думите й са били оправдани, макар да съзнаваше, че го е обидила непростимо. Острият й език отново й беше изиграл лош номер, но тя разбра много късно, че Силвестър Гълбрайт не е човекът, който ще приеме подобна обида, без да я накаже за това.

Двамата завиха по настланата с чакъл алея пред къщата. Точно тогава пред стълбището спря пощенска карета и в следващия момент Тео престана да усеща студената дръжка на камшика в гърба си. Силвестър спря внезапно и дълбоко пое въздух.

Без да иска, Тео погледна назад през рамо. Веднага беше усетила внезапното напрежение у него и бе разбрала, че това няма нищо общо с нея.

— Ще се наложи по-късно да се занимая с теб — изрече той почти небрежно. — По всичко личи, че майка ми и сестра ми са пристигнали.

Тео с мъка потисна облекчената си въздишка. Наказанието се отлагаше. С малко повечко късмет през следващите часове щяха да се случат куп неща и гневът му щеше да се уталожи.

Силвестър се запъти към каретата с бързи крачки и предостави на Тео да го следва. Чакаше пристигането на майка си с нарастващ ужас. Майка му беше, меко казано, трудна личност — ако трябваше да бъде честен, щеше да я нарече властна вещица. Бедната му сестра, ожесточена стара мома, наближаваща четиридесетте, беше принудена да изпълнява непрестанните й команди. Не смееше дори да мисли как двете ще възприемат бъдещата му съпруга. Вече знаеше, че зад любезната фасада на лейди Белмонт се крие стоманена твърдост и че тя ще се справи с проклетата му майка без особени усилия, но съзнаваше, че следващите няколко дни ще протекат ужасно… дори повече от ужасно.

Лейди Гълбрайт тъкмо слизаше от каретата, когато видя сина си.

— О, Силвестър, ето те и теб. — Улови протегнатата му ръка и стъпи на чакъла. — Надявах се да проявиш малко повече учтивост и да дойдеш да ни посрещнеш. Пътищата са пълни с разбойници и всякаква паплач.

— Ти имаш шестима придружители на коне, мамо — отвърна спокойно той и целуна ръката й. — Те са много по-полезни от твоя единствен син.

— О, мамо, не забравяй солите си! — извика пронизителен глас от вътрешността на каретата и на вратичката се появи глава, почти скрита в пътническо боне. — И ръчната ти чантичка е още тук.

— Добре дошла, Мери. — Силвестър протегна ръка и помогна на закръглената дама, загърната в дебела наметка да слезе. — Надявам се, че пътуването не те е изморило.

— Странноприемницата, в която отседнахме снощи, бе ужасна — отвърна плачливо Мери. — Чаршафите бяха влажни и се боя, че мама ще я втресе.

— Аз пък си мислех, че мама пътува само със собствените си чаршафи — промърмори брат й.

— О, да, разбира се, но ставаше и ужасно течение. Прозорците не се затваряха, а матракът беше влажен. Да, сигурна съм, че беше влажен. — Мери избърса зачервеното си лице с копринена кърпичка.

Тъй като знаеше, че сестра му постоянно страда от хрема и носът й винаги е зачервен, Силвестър предпочете да не коментира. Вместо това се обърна към Тео, която стоеше настрана, скръстила ръце, с плаха усмивка на устните.

Образец на кротост, помисли си той и едва не се изсмя въпреки че гневът му продължаваше да бушува.

— Ела, Тео, ще те запозная с майка си — повика я той, като наложи ледено изражение и придаде на гласа си хладен тон.

Не е много обещаващо, помисли си Тео и излезе напред. Но ако се отнесе любезно и дори мило с майка му и сестра може би той ще забрави обидата, която му беше нанесла.

— Лейди Гълбрайт. — Тео направи грациозен реверанс и с усмивка протегна ръка за поздрав. — Много се радвам запозная с вас.

Лейди Гълбрайт пренебрегна протегнатата ръка, сложи лорнета на очите си и огледа обстойно бъдещата си снаха.

— Мили боже, това момиче е изгоряло от слънцето! — каза тя. — Не знаете ли, че това вече не е модерно? Изненадана съм, че майка ви ви позволява да се разхождате на слънце да разваляте тена си.

Май никога няма да обикна свекърва си, каза си Тео; поне днес трябваше да демонстрира пред Силвестър, способна да приема провокациите с безупречна учтивост.

— Моят тен си е тъмен по природа, мадам — обясни мило тя. — Приличам на баща си. Сестрите ми са много по-светли.

Тя погледна към Силвестър и видя в очите му явно облекчение.

— Тео, това е сестра ми Мери.

Мери подсмръкна и стисна ръката й.

— Тео? Какво странно име. Сигурно искаш да кажеш Теа.

— Не — отвърна с леко нетърпение младата жена. — Винаги са ме наричали Тео. Татко ми е дал това име.

— Ужасно странно — рече Мери с ново подсмъркване. — Хайде, мамо, няма ли най-после да влезем в къщата? Тук въздухът е влажен.

Лейди Гълбрайт огледа прекрасната елизабетинска фасада с критично, собственическо изражение, което постави на огромно изпитание решението на Тео да бъде учтива.

— Къщата е доста красива. Но сградите от този тип са прекалено тесни.

— Стоунхеридж Менър не може да се определи като тесен, мадам — отвърна сковано Тео. — Във всички справочници е описан като много просторен пример на елизабетинската архитектура.

— Е, ще видим — отвърна бъдещата й свекърва с тон, който показваше, че не вярва нито дума. — Гълбрайт Хаус е елегантно жилище за джентълмен. Надявам се синът ми да не е установил, че наследството му е лишено от комфорта, на който е свикнал. — Тя се запъти към стълбището и Мери я последва по петите.

Тео погледна невярващо Силвестър и той реагира на погледа й с разкаяна усмивка.

— Всичко е наред, момичето ми. Заслужи си отлагане на наказанието. Надявам се и занапред да се държиш така добре.

Тео пренебрегна забележката му.

— Защо не ме предупреди? — попита тихо тя.

— И какво да ти кажа? Че майка ми е вещица? — Веждите му образуваха ироничен въпросителен знак. — Бъди реалистка, Тео. — Улови ръката й и помоли: — Хайде сега да влезем и да се опитаме да помогнем на майка ти да ги изтърпи. Няма да е за дълго. Надявам се, че имаш сили да държиш езика си зад зъбите поне два дни.

В последната забележка ясно звучеше едно „Иначе…“, но Тео не се засегна. Той имаше право да я заплашва. Тя му дължеше извинение и щеше да се постарае да понася неучтивостите на майка му с достойнство и хумор. Дължеше го и на майка си.

Все пак тя реши да се възползва от удобния случай и да сключи сделка с него.

— Ще си държа езика зад зъбите, ако ти обуздаеш гнева си. — Тя вдигна глава към него, кимна сериозно и очите й засвяткаха предизвикателно. — Обещай ми, че няма да обвиниш момчетата от обора, преди да съм говорила с тях.

Силвестър беше готов да я наругае, но си припомни искреното възмущение на главния коняр и замълча. Този мъж ръководеше обора, той задаваше правилата и всички го слушаха. Може би Тео беше права. Все пак тя познава тези хора от детските си години — за разлика от него.

— Е, добре. Но ако чуя само една неприлична забележка в присъствието на майка ми, ще си платиш скъпо и прескъпо за всичко, което ми наговори. Разбрахме ли се?

Тео направи гримаса, разсърдена от строгия му тон, но после си каза, че всъщност се е отървала много леко. Освен това беше спечелила важна победа. Затова вдигна рамене и отговори:

— Всичко е ясно, милорд.

10.

— Силвестър, ти трябва незабавно да смениш мебелите в този салон. Толкова са вехти! — Тео вдигна въображаемия лорнет до окото си и неодобрително издаде устни. Сестрите й посрещнаха забележително точната имитация на лейди Гълбрайт с луд смях.

— Не бива така, Тео, не е прилично — скара й се Емили, след като престана да се смее.

— Говориш точно като нея — обяви през смях Клариса. — И как хубаво си мръщиш носа… — Тя също се опита да изобрази възмутеното изражение на лейди Гълбрайт и Тео я възнагради с бурни ръкопляскания.

— Някой ще ми помогне ли да увия тези заешки скелети — попита Рози, която се беше навела над масата в учебната стая и усърдно опаковаше своя музей, но и се вслушваше в неуважителния разговор между сестрите си. Трите често се качваха в учебната стая, когато не искаха някой от членовете на домакинството да им попречи.

— Аз ще ти помогна. — Клариса с готовност отиде при сестричката си. — Макар че не харесвам много заешките скелети.

— Но те са прекрасни! — възрази Рози, докато внимателно оправяше един гръбнак.

— Жал ми е за мама — каза Емили. — Откакто е пристигнала, лейди Гълбрайт не престава да се оплаква. В спалнята става течение, водата за банята й не е достатъчно топла, слугите се движат бавно и какво ли още не.

— Непоносима жена — съгласи се Тео и смехът в очите й стъпи място на гняв. — Държи се, сякаш си е вкъщи. Всеки човек ще си помисли, че натрапниците сме ние. Настина не знам колко още ще успея да си задържа езика зад зъбите.

— Ти си забележително търпелива — подхвърли Клариса, докато внимателно увиваше костите в тънка хартия. — Даже когато тя ти каза, че не умееш да подчертаваш външните си предимства и спешно се нуждаеш от съветите на жена, която разбира от мода.

— Слава богу, че не го каза в присъствието на мама — рече Емили. — Аз също очаквах, че тази забележка ще те вбеси, Тео.

— Нямам право да се вбесявам. Над главата ми виси Дамоклев меч — обясни сърдито сестра им.

— Какво искаш да кажеш?

— По време на един пир над главата на Дамокъл висял меч, вързан с тънък косъм — обясни сериозно Рози. — Той не посмял да хапне нищо, защото се боял, че мечът ще падне на главата му.

— Знам историята, но не разбирам какво има предвид Тео — каза Клариса и погледна въпросително сестра си, която беше станала от дивана и неспокойно се разхождаше напред-назад. — Кой държи меч над главата ти?

Тео въздъхна. Въобще не трябваше да зачеква тази тема.

— Щом непременно държиш да узнаеш, ще ти кажа. Стоунхеридж. Но всичко си има граници и щом срокът ми изтече, старата проклетница ще има да се чуди!

— Тео! — извика предупредително Емили, но не издържа и захихика.

— Какво означава „щом изтече срокът“? — попита упорито Клариса.

Тео въздъхна.

— Със Стоунхеридж се скарахме и аз казах нещо, което не му хареса. Затова си плащам, като се държа безупречно учтиво към майка му и сестра му и понасям мълчаливо непоносимото им поведение.

— О! — Клариса явно искаше да научи още подробности, но Емили се намеси и обърна разговора в друга посока.

— Щом се омъжиш, няма да виждаш често лейди Гълбрайт.

— Единствената ми утеха е, че Стоунхеридж я нарече вещица — засмя се Тео.

— А вчера се скара здравата на сестра си — допълни Клариса. — Чу ли я как се разхленчи, че звъняла няколко пъти за сутрешния си шоколад? Той й каза, че не е почтено спрямо персонала да иска горещ шоколад десет минути преди обяда. Каза й още, че е трябвало да стане по-рано и да свърши някаква полезна работа. Така щяла да бъде и по-здрава, и в по-добро настроение.

Тео се засмя доволно.

— Разбира се, че чух! Достави ми голямо удоволствие. Но за съжаление той не се кара на майка си, а аз много искам да я наругая здраво.

— Бих могла да й сложа в леглото някоя от моите бели мишки — предложи сериозно Рози. — Вчера тя се държа ужасно зле с мен. Заяви, че съм била твърде малка, за да седя в дневната, и че ноктите ми били мръсни. Според мен изобщо не бяха мръсни… или съвсем малко, защото бях ровила червеи — призна с усмивка тя.

— Според мен бедната мишка ще си изпати повече от вещицата Гълбрайт — заяви Тео. — Онази ще я смачка. Мишката ще умре от страх, щом я види.

— Тогава няма да й сложа мишка в леглото — съгласи Рози и се вгледа изпитателно в парче картон с набодени пеперуди.

— Време е да слизаме — напомни на сестрите си Емили. — Не бива да оставяме мама дълго време сама с онези двете.

— Утре по това време ще са заминали — каза Клариса и запъти към вратата.

— А ние ще се нанасяме във вдовишката къща.

— А Тео ще е омъжена млада дама — добави Рози. — Питам се как ли ще се чувства.

— Нервна ли си? — попита Емили, хвана Тео под ръка и я изведе от учебната стая.

Тео поклати глава.

— Малко ме е страх от бъдещето, но за утре съм спокойна.

— А какво ще кажеш за нощта? — Клариса хвърли остър поглед към сестра си и зави първа по главния коридор на западното крило.

Тео се ухили самоуверено.

— Изобщо не съм нервна.

— Мама ти е обяснила какво се случва през първата на нощ, нали?

— О, да, но аз вече го знаех. За съжаление не можех го кажа.

— Откъде знаеше?

— Стоунхеридж беше много… информативен — засмя се Тео.

— О, Тео, нали вече не си…

— Не, не съвсем, но само защото той не искаше — отговори важно тя. — Обаче не очаквам изненади.

— В какви отношения не очакваш изненади, братовчедке — прозвуча зад тях дълбокият глас на графа.

Трите сестри извикаха уплашено. Каква част от разговора им беше чул?

Тео се обърна рязко. Силвестър се смееше, очите му блестяха и тя разбра, че е чул много повече, отколкото трябва.

— Да не сте ни подслушвали, милорд?

— Разбира се, че не. Случайно вървях по коридора след теб — рече той и разпери ръце в жест на невинност. — Но ще ти кажа нещо, скъпа — ако не очакваш никакви изненади, май ти предстои шок.

Той плъзна поглед по зачервените лица на сестрите, оставяйки ги да смелят забележката му. И трите очевидно се притесняваха от внезапната му поява и той се наслаждаваше на чувството, че е успял поне веднъж да победи това затворено общество от млади жени. Все така усмихнат, се наведе към Тео, улови брадичката й и я целуна по устата.

— Животът е пълен с изненади, скъпи братовчедки. — Силвестър се поклони с подигравателна официалност и продължи пътя си по дългата галерия.

— Радвам се, че мама не му позволи да избере мен — промълви замислено Клариса, загледана изпитателно в лицето на по-малката си сестра. — Той наистина е много светски и… и… — Очевидно й беше трудно да намери точната дума. — Зрял. — Задоволи се с това определение, макар че то не изразяваше точно мислите й. — Не, че не го харесвам — добави бързо тя. — Много го харесвам, но малко ме плаши.

— Това е вярно — кимна Емили. — Но той разбира Тео.

Майка им й беше доверила, че според нея двамата много си подхождат, но беше изразила и опасение, че в този брак често ще прехвърчат искри.

— Тогава значи не е нужно да си блъскате главите върху моя брак — отсече сухо Тео. — Така, а сега отивам в стаята си. Имам да уреждам много неща.

Сестрите й я проследиха мълчаливо, докато тя тичаше по коридора, после си размениха многозначителни погледи и забързаха надолу по стълбата, за да помагат на майка си в продължаващото мъчение с двете гостенки.

Тео затвори вратата на спалнята си и въздъхна облекчено. Днес щеше да прекара последната нощ в своята стая. От смъртта на баба й стаята, традиционно обитавана от графиня Стоунхеридж, стоеше празна, мебелите бяха покрити с калъфи. Сега обаче, след двайсет години, помещенията бяха почистени и приготвени за новата графиня.

С изключение на новите завеси и балдахина на леглото мебелите бяха същите като преди триста години. Матракът беше напълнен наново, облицовката на стените и мебелите от черешово дърво намазани с восък, килимът беше грижливо закърпен, а тежките сребърни свещници бяха излъскани толкова грижливо, че старото сребро изглеждаше почти прозрачно. Вчера видя домашния прислужник Дан да смазва пантите на вратата към съседната стая.

Леката целувка на Силвестър все още топлеше устните й. Тя скръсти ръце под гърдите, когато добре познатите тръпки на възбуда пробягаха по кожата й и тънките косъмчета по тила й настръхнаха. Утре вечер и последната тайна щеше да бъде разкрита и тя щеше да разбере какво означава тази странна буря от желание.

Тео се усмихна самодоволно и посегна към порцелановата кукла, която седеше на рамката на прозореца. Вгледа се в кръглото детско лице със светлосини стъклени очи и кимна на любимата си кукла. Ще остави тази стая, каквато е сега. За дъщеря си.

Хубаво би било да има и син. Синът й ще стане шести граф Стоунхеридж. Кръвта на баща й ще тече във вените на внука му и момчето ще е гаранция, че Стоунхеридж отново ще стане собственост на семейство Белмонт.

Тео седна на рамката на прозореца и прегърна куклата както правеше като малко момиче. Затвори очи и се опита да си представи лицето на дядо си. Чертите му все още бяха ясни в съзнанието й. Вече не помнеше как е изглеждал баща й, затова гледаше портрета на стената. Отвори очи, впи поглед в картината и потърси приликата между бащата и сина. Тесен, аристократичен нос, пълна горна устна, енергична брадичка. Когато му дойде времето, тя ще възпита сина си духа на баща си и дядо си.

Но засега няма да има деца. Малката бутилка, която щеше да й осигури свобода, лежеше добре скрита в едно от чекмеджетата на тоалетката й.

По обед на следващия ден Тео крачеше по средната пътека в църквата, водена от сър Чарлз Феърфакс, който някога беше вярвал, че тя ще се омъжи за сина му Едуард.

Силвестър я очакваше пред олтара. Следеше приближаването й и леко се усмихваше на традиционната, добродетелна картина — необузданата, с остър език циганка, която срещна за първи път под потока, беше скрита под плътно бяло було. Стройната фигура, така бърза и гъвкава в битка, се губеше под метри девствена бяла коприна, а двете й по-големи сестри носеха шлейфа от тюл с дължина няколко метра.

Рози, цялата в розов муселин, ги следваше със сериозно лице. Опитва се да върви в ритъм, каза си Силвестър в първия момент, но после забеляза, че малката е устремила поглед към пода, и разбра, че сигурно търси някое интересно насекомо в цепнатините между каменните плочи.

Тео спря до Силвестър. Сър Чарлз стисна ръката й с много обич и се оттегли. Той беше чудесен, добросърдечен човек и тя го познаваше от най-ранното си детство, но не беше дядо й… нито баща й. Тео знаеше, че Елинор чувства същото. Очите й се напълниха със сълзи и тя се зарадва, че лицето й е скрито под булото. Нямаше да рухне. Щеше да бъде силна, заради майка си, а знаеше, че и тя ще издържи заради дъщеря си.

Сестрите й отстъпиха настрана и отец Хавършам пристъпи към венчалната церемония.

Колко бързо стана всичко, помисли си изненадано Тео, когато съпругът й вдигна булото и органът засвири тържествено. Твърде бързо за една толкова важна промяна в живота й. Сега беше Гълбрайт.

Но само по име.

Тя бе сменила името си срещу правото да нарича имението Стоунхеридж своя собственост. Срещу правото децата й да наследят рожденото право на дядо й.

Силвестър притисна устни към нейните за ритуалната целувка и погледите им се срещнаха. За миг Тео повярва, че в сивите очи блести триумф, но в следващата секунда блясъкът изчезна и отстъпи място на чувствено обещание, което предизвика тръпки по тялото й. Веднага след това тя излезе от черквата под ръка със съпруга си. Събралите се наоколо селяни и хората от имението викаха ура и отправяха благопожелания към младоженците и Тео знаеше, че са искрени. Те се радваха, че в господарската къща ще живее една Белмонт… нищо, че сега се казваше Гълбрайт.

Новобрачните минаха пеша през селото до господарската къща, както изискваше традицията. Селяните вървяха след тях, децата разпръскваха по пътя им диви цветя. Тео се смееше и отговаряше на безбройните благопожелания, обръщаше се към всички на име и ги питаше за неприсъстващите членове на семействата.

Силвестър се задоволяваше да маха и да се усмихва сърдечно. Личният контакт беше запазен за жена му. Гърдите му бяха пълни със задоволство. Беше успял. Само за четири седмици му се удаде да завладее опърничавата Теодора Белмонт и да се ожени за нея — за да се сдобие с цялото наследство, на което имаше право. Въпреки опасенията успя да убеди своята темпераментна циганка да се откаже от предразсъдъците си и да приеме името му. Естествено съдбата беше пъхнала в ръцете му една много важна карта — вродената чувственост на Тео. Досега я беше използвал изключително в своя изгода, но оттук нататък тя щеше да е източник на страст и блаженство и за двамата.

Сякаш прочела мислите му, Тео внезапно пъхна ръка в неговата и пръстите й се плъзнаха по дланта му в предизвикателен жест. Той стисна здраво ръката й и наведе глава към ухото й.

— Търпение, моя малка циганко. Всичко с времето си.

Тео се изкиска дръзко и се врътна настрана. Силвестър се ухили доволно. За първи път от Вимиера усети как мрачното настроение се разсейва. Бъдещето му носеше само радости.

Чужденецът, облечен в грубо тъкано, бедняшко палто скитник, вървеше в самия край на веселото шествие, придружаващо новобрачните до господарската къща. Оглеждаше се на всички страни и беше наострил уши, за да чуе всички реакции на местните хора и да разбере какво е отношението им към новия граф. Маскираният мъж, който го нае в рибарската кръчма на Док стрийт, го изпрати на път с точни указания: да намери начин да създаде неприятности на новия господар на имението. По възможност тези неприятности да завършат със смърт. Мъжът с маска изглеждаше доста странно увит в дебела наметка, с дебел шал под устата, за да не се разпознае гласът му — но поне златото му беше истинско.

Чужденецът извади от джоба си монета и я захапа, за да увери още веднъж, че е истинска. Наблюдаваше усмихнатите весели хора наоколо с презрението, което един лондончанин изпитва към простите хора от провинцията. Глупаци и подмазвачи, всички до един, зависими от волята на господаря, който им помагаше да си изкарват прехраната… и винаги любезни към чужденците. Достатъчно беше да влезе в кръчмата на „Заека и кучето“, да се представи за човек, тръгнал да търси работа — и никой не се усъмни в самоличността му, макар че не носеше никакъв багаж. Тези селяни са не само лековерни, а и тъпи, заключи доволно той. Дадоха му цялата информация, която беше необходима, без изобщо да се замислят.

Колко лесно се оказа да набоде пирони по седлото на графа — все едно да вземе играчката на бебе: малко си побъбри с момчето от обора, разходи се в помещението за седлата и веднага намери онова, което му трябваше. Седлото на графа беше изработено от мека кожа и носеше герба му. На следващата сутрин се промъкна в обора много рано, когато там нямаше никой, и поработи пет минути с чук и шепа пирони. За съжаление добрият му план не даде желания резултат. Но за щастие имаше много видове злополуки, които могат да се случат на мъж, участващ в спортните занимания на селската аристокрация.

Чужденецът последва множеството нагоре по алеята и спря на площадчето пред господарската къща. На входната врата новобрачните се обърнаха още веднъж и помахаха на ликуващите селяни, след което изчезнаха под украсената с гирлянди врата. Местните хора моментално се отправиха към задната страна на къщата и скитникът тръгна с тях. Наредените в кухненския двор маси се огъваха под тежестта на пудинги и пастети, шунка и сочно печено, а пред стената към овощната градина бяха наредени няколко бъчви с ейл. Земевладелецът винаги знае какво очакват арендаторите му при такъв случай, каза си подигравателно чужденецът и напълни чашата си с бира. В големия град трудно можеше да се добере до подобни пирове.

Той пи жадно и се огледа изпитателно. Никой не оспорваше правото му да вземе участие в празника. Глупаци! Сега ще се смеси с празнуващите и ще ги окраде, а те няма да заподозрат нищо. Но по-добре не. Плащаха му за друга работа, затова не биваше да отклонява вниманието си и да рискува да го заловят. Без да бърза, той се нахрани и излезе от двора. Добра възможност да проучи околността. Никой няма да обърне внимание на пиян гост на сватбата, тръгнал незнайно накъде.

В дългата галерия на господарската къща се събра малката група приятели и членове на семейството. Там веселостта беше много по-сдържана, отколкото в двора и кухнята. Лейди Гълбрайт, следвана по петите от дъщеря си, обикаляше гостите и се правеше на домакиня, гордо показваща гостоприемството си. Гълбрайтови най-сетне бяха встъпили в законното си наследство и всички трябваше да го узнаят. Старите приятели на Елинор наблюдаваха тази смяна на режима с объркване и отвращение, докато самата Елинор се стараеше да остави впечатлението, че това изобщо не я засяга. Дъщерите й обаче забелязаха напрегнатата линия около устата й, докато тя бързаше насам-натам, за да се погрижи дискретно за удобството на гостите си, които страдаха от многословието на лейди Гълбрайт.

Когато най-сетне се събраха всички, Тео остави Силвестър и отиде при майка си. Елинор се обърна усмихнато и хвана дъщеря си подръка. Понечи да каже нещо, но веднага млъкна, когато острият глас на лейди Гълбрайт прозвуча откъм групата гости, събрала се край единия от големите прозорци.

— Стоунхеридж е изключителен джентълмен. Какъв жест на великодушие — да се ожени за едно от тези бедни момичета… та те нямат никакво богатство. Огромна жертва от негова страна, естествено. Знаеше, че не може да очаква зестра, но това е типично за него: винаги да прави, каквото смята за правилно.

— Много ви моля, лейди Гълбрайт. — Хладният глас Елинор прекъсна смаяното мълчание. — За никого не е жертва да се ожени за една от моите дъщери… дори и за лорд Стоунхеридж.

Тео усети как кръвта се отдръпна от лицето й, за да се върне само след миг на бузите й с вълна див гняв. Озърна се бързо за графа и видя, че той се е задълбочил в разговор с бащата на Едуард и земевладелеца Грийнхем. Главата му беше наведена към лицето на дребния мъж до него. Когато си взе чаша шампанско от таблата, която разнасяше един прислужник, силните мускули на гърба изпъкнаха под сивия копринен жакет, но в момента Тео никак не се впечатли от мъжкото му тяло. С почти неучтива бързина тя си проби път между гостите и прекоси помещението.

— Силвестър? — повика го нетърпеливо тя и го дръпна за ръкава.

Той я погледна и на устните му заигра усмивка, но бързо угасна, като забеляза израза на лицето й. Сините й очи святкаха като лагерни огньове на фона на среднощното небе и той усети как гневът й го залива на вълни. Затова се извини бързо на събеседниците си и я отведе в едно тихо ъгълче.

— Какво те разгневи така, циганко?

Тео нетърпеливо поклати глава.

— Още не си ми направил сватбен подарък.

— Да, права си — съгласи се смутено той.

— Тогава го искам сега — прозвуча мрачно гласът й. — Позволи ми да кажа няколко думички на майка ти. Реших първо да говоря с теб, защото сме сключили нещо като договор.

— Така ли го наричаш? — попита подигравателно Силвестър, без да разбира сериозността на положението, и хвърли поглед към майка си в другия край на салона. — Ще ми кажеш ли за какво става дума?

Тео набързо му разказа какво е заявила лейди Гълбрайт.

— Аз не се притеснявам от думите й — продължи възбудено тя, — но тя се държа невъзможно с мама и я принуди да бъде неучтива към своя гостенка, а това е много неприятно за мама. Затова ей сега ще отида и ще кажа на дамата какво мисля за нея.

Силвестър затвори за миг очи. В сърцето му плисна гняв, колкото срещу майка му, толкова и срещу самия него. Само той знаеше, че тя е много далече от истината. Ако някой бе проявил великодушие в този брак, това беше Тео… обаче тя не знаеше нищо за това.

— Моя задача е да уредя този въпрос, не твоя — отсече той и й обърна гръб.

Тео разбра, че той е бесен от гняв — също както преди няколко дни в обора. Почти изпита съчувствие към лейди Гълбрайт. Старата вещица не знаеше какво й предстои.

— Може ли и аз да дойда? — попита тя и се приготви да го последва.

— Не, не може!

Отказът прозвуча толкова категорично, че тя остана на мястото си, за да наблюдава сцената от дискретно разстояние.

— Само една дума, майко — прозвуча леденият глас на Силвестър, който много бързо бе стигнал до майка си. Той се обърна към тъща си и продължи: — Позволете ми да се извиня за поведението на майка си, лейди Белмонт. Съзнавам, че ви е нанесла непростима обида. Мога само да си представя, че е превъзбудена и не знае какво говори.

Лицето на лейди Гълбрайт буквално хлътна. Тя пое възмутено въздух, на бузите й се очертаха две трескави петна, но по изключение остана безмълвна.

— Вярвам, че вече искаш да се сбогуваш, мамо — продължи още по-ледено Силвестър. — Затова незабавно ще те придружа до каретата ти. Трябва да стигнете в Стоукхемптън, преди да падне мрак. Мери… — С властен жест, той заповяда на не по-малко слисаната си сестра да го последва, енергично хвана майка си под ръка и я изведе от галерията.

— Мили боже… — прошепна изумено Елинор. Очевидно Силвестър Гълбрайт беше човек, с когото е по-добре да не се заяждаш. Но в този случай той бе защитил младата си съпруга и с това спечели окончателно сърцето на тъща си. Елинор въздъхна облекчено и се върна към задълженията си на домакиня, вече лишена от конкуренция.

Тео не можа да чуе какво каза мъжът й, но видя лицето на свекърва си и бързото й оттегляне и разбра, че е достатъчно отмъстена.

След двайсет минути, на връщане към дългата галерия, Силвестър се натъкна на Рози, която, седнала на пода в коридора, се взираше внимателно в дланта си. До нея стоеше празна чаша от шампанско.

— Една мравка ли има в шепата ми, или две? — каза тя, без да го погледне. — Понякога си мисля, че е една, после виждам две.

Силвестър клекна до нея и хвана ръката й.

— Колко чаши шампанско изпи?

— Не знам точно — отговори замислено Рози. — Една ли е мравката, или са две?

— Може да са били и повече, но сега се вижда само петно от мъртви насекоми — отговори Силвестър и сключи пръсти върху ръката й. — Ако те хвана с нова чаша шампанско, малка сестричке, ще те натупам, както заслужаваш. — Изправи се и вдигна Рози на крака.

— Това Дамоклев меч ли е? — попита Рози и избърса мръсната си ръка в розовата пола.

— Какво искаш да кажеш?

— Тео каза, че над главата й висял Дамоклев меч — обясни детето. — Най-добре да отида във вдовишката къща, за да видя дали музеят ми е цял и невредим. Ще кажете ли на мама?

— Разбира се. — Когато Рози се заклатушка по коридора, Силвестър се усмихна и поклати глава. Момичето беше невероятно. Обзе го чувството, че новото семейство, с което се бе сдобил, постепенно се промъква в сърцето му. Тези жени бяха достойни за любов… за разлика от собствената му майка и сестра.

Той прогони енергично всяка мисъл за майка си и се върна в галерията, където гостите вече бяха започнали да се сбогуват.

— Чували ли сте нещо за Едуард, сър Чарлз? — Емили хвана подръка бъдещия си свекър и го поведе надолу по стълбата.

— Всеки ден чета „Газет“, за да науча нещо за полка му, но докато вестникът стигне до нас, новините са безнадеждно остарели.

— Новините, които излизат във вестниците, вече не са новини, мила моя — отвърна с въздишка сър Чарлз. — Но вярваме, че липсата на новини е добра новина.

— Преди няколко седмици писах на Едуард, че Тео се е сгодила. — Лейди Феърфакс вървеше от другата страна на Емили. — Предполагам, че отговорът му вече пътува от Испания към нас.

— Дано — въздъхна Емили. — Тео и аз също му писахме.

— Дано следващия месец му дадат отпуска. — Сър Чарлз помилва бузата й. — Знам, че ти е трудно, мила моя. За жените винаги е трудно, когато има война. Толкова чакане, толкова тревоги.

— Майките и бащите също се тревожат — поправи го лейди Феърфакс. Едуард беше единственото й дете.

— Мисля, че лорд Стоунхеридж също е бил на Иберийския полуостров — продължи Емили, — но доста преди полкът на Едуард да бъде изпратен там.

— Предполагам, че Стоунхеридж е служил в Португалия — кимна сър Чарлз. Домакинът не бе сметнал за нужно да се разпростира върху тази тема. Даде само най-необходимата информация: че бил ранен и прекарал една година в плен, преди да го заменят.

— Тръгвате ли си вече? — присъедини се към тях и Тео. — Много ви благодаря, че ме отведохте до олтара, сър Чарлз.

— За мен беше чест, мила моя. — Той я целуна по бузата. — Надявам се много скоро Стоунхеридж да направи същото за Емили.

Емили се изчерви, но Тео се засмя и нежно прегърна сестра си.

— Разбира се, че ще го направи. Имам чувството, че Едуард ще се върне вкъщи много скоро.

— Какво те кара да мислиш така, Тео? — попита лейди Феърфакс, докато се увиваше в наметката си.

Тео смръщи чело. Защо бе изрекла тези думи? Те просто бяха излезли от устата й, но тя въпреки това знаеше, че е истина. Кожата на главата й се сви, обзе я недобро предчувствие.

Някой сложи ръка на рамото й и тя вдигна поглед към мъжа, за когото се бе венчала преди малко. Страхът й веднага отлетя. В погледа на Силвестър имаше толкова спокойствие и увереност, и интерес към нея.

— Искаш ли да отидеш с майка си и сестрите си във вдовишката къща?

— О, да… естествено — отговори тя, но без истинско въодушевление и в очите му светна смях. Младата му невеста очевидно мислеше за друго.

— Хайде тогава. Майка ти и Клариса вече чакат Емили и теб. Сър Чарлз, лейди Белмонт се надява да й правите компания за чая в новия й дом.

— С радост — отговори енергично лейди Феърфакс. — Сватбените приеми и тем подобни често оказват опустошително въздействие върху нервите.

Тя се запъти енергично към вратата и останалите я последваха. Малката компания тръгна бавно към вдовишката къща, като всеки съзнаваше значението на тази разходка. Елинор бе изгубила стария си дом, но в същото време оставяше дъщеря си собственица на всичко онова, което щеше да бъде нейно, ако съпругът й беше още жив. Това беше добро обезщетение.

На вратата на вдовишката къща Елинор целуна Тео по двете бузи и заговори делово:

— Няма да ти идвам на гости, мила моя. Когато сте готови да приемате гости, просто изпрати Били с кратко писъмце. Ти си имаш Фостър, мисис Грейвс и готвачката. Те ще ти помагат, ако имаш нужда от съвет по домакински въпроси.

Всички засегнати бяха на мнение, че щом ще поеме управлението на домакинството в Стоунхеридж Менър, Тео ще има много по-голяма нужда от помощта на опитния персонал, отколкото майка й във вдовишката къща.

Елинор протегна ръка на зет си.

— Желая ви всичко добро, Стоунхеридж. — Погледът й задържа за миг неговия и тя добави с глас: — Невинаги е лесно човек да разбере Тео, но си струва усилията, уверявам ви.

Погледът на графа се стрелна към съпругата му, която тъкмо се сбогуваше със сестрите си, и той се усмихна.

— Знам това, мадам.

Момичетата бяха събрали глави и си шепнеха възбудено. След малко Тео отстъпи крачка назад и трите избухнаха в смях. Очите им святкаха дяволито и Силвестър любопитно се запита какво пак са измислили. Беше почти сигурен, че са говорили за същото, както предишния ден, когато случайно бе чул думите им в коридора. Най-сетне Тео се отдели от семейството си и застана до него.

Той сложи ръка на рамото й и я обърна към дома им. Двамата тръгнаха по алеята, осъзнавайки, че семейството ги изпраща с погледи, докато се скриха зад завоя.

Едва изкачили алеята, Тео събра шлейфа на булчинската си рокля, метна го на ръката си и хукна към къщата. Воалът й се развя зад нея като облак.

След миг на смайване Силвестър хукна след нея и скоро я настигна.

— За къде си се разбързала, циганко? — попита той, хвана я за талията и я завъртя към себе си.

— Надявах се ти да ми демонстрираш отговора — отговори задъхано Тео, облегна глава на гърдите му и го погледна, мигвайки кокетно.

— Точно това ще направя — заяви той, вдигна я с бързо движение и я метна на рамото си. — Хайде, така ще стигнем много по-бързо.

Шумните й протести срещу този недостоен вид транспорт останаха нечути. Силвестър изкачи на един дъх стълбищата и влезе в къщата. Щом влязоха в залата, Тео се опря на рамото му и се огледа изненадано:

— Къде отидоха всички?

— Навън — отговори той. — Празнуват сватбата ни. В задния двор или в „Заека и кучето“. Празненството ще продължи още няколко часа.

— Искаш да кажеш, че къщата е празна? — попита невярващо тя.

— Точно така — засмя се Силвестър и забърза с товара си по стълбата, вземайки по две стъпала наведнъж.

Той блъсна с крак вратата към спалнята си и без да се церемони, хвърли жена си на леглото в облак от коприна и тюл.

— А сега, лейди Стоунхеридж, ще се погрижим този брак никога да не бъде анулиран.

11.

— Какво ще се случи сега? — Тео се облегна на лакти и погледна мъжа си с питаща усмивка. Часовникът на камината удари четири. Сватбената й нощ започваше доста рано.

— Ти ще си останеш на мястото и няма да правиш нищо — отговори строго Силвестър. Очите му се присвиха, устата му образува твърда, права линия. Застана пред леглото и впи поглед в тялото на жена си, обгърнато от облак девствено бяла коприна.

— Няма ли поне да събуя обувките си? — попита тя и демонстративно показа стъпалата си, обути в копринени пантофки с цвят на слонова кост.

— Не. Не искам да сваляш нито една част от облеклото си. — Без да сваля поглед от нея, той разкопча официалния копринен жакет и го свали от раменете си.

В сивите очи под полуспуснати ресници светеше такава решителност, че Тео неволно потрепери и забрави всяко желание да се шегува. Шегата и без това беше само средство да намали собственото си напрежение и нервност.

Тя проследи как Силвестър развърза шалчето на шията си и го хвърли върху жакета на стола. Бялата жилетка го последва. Той откопча мъничките перлени копчета на маншетите, украсени с рюшове, и свали ризата.

Тео вече знаеше колко топла е кожата му, колко силни са гърдите и раменете му, но никога не беше виждала голите му гърди. Той се обърна, за да хвърли ризата на стола, и тя видя как мускулите на гърба играеха под опънатата кожа. По тялото му не личеше и един грам излишна мазнина. Когато той отново се обърна към леглото, тя забеляза тънкия бял белег, който минаваше през гърдите, описваше дъга около пъпа и се губеше под колана на копринения панталон до коленете. Без да бърза, Силвестър свали обувките и чорапите. Когато започна да разкопчава копчетата на панталона, Тео спря да диша. Той свали панталона и го хвърли върху купчината дрехи на стола.

Очите на Тео станаха огромни, когато панталонът плъзна по задника на мъжа й и разкри мускулести бедра и корави прасци.

Силвестър се обърна бавно към леглото. Белегът се бе вдълбал в плоския му корем и завършваше на линията на хълбоците. Тео се взря във възбудената му плът и в главата й звъннаха тревожни камбани. Представи си как този твърд и дълъг член прониква в тялото й, става част от нея, завладява я със силата си…

Въпреки това не беше в състояние да откъсне поглед него. Силвестър беше прекрасен в голотата си… красив и плашещ едновременно.

Той се наведе над нея, обхвана брадичката й с една ръка и нежно притисна устни върху нейните.

— Няма от какво да се страхуваш — пошепна той, сякаш разбрал какви разнородни емоции бушува в гърдите й. — Отначало може би ще усетиш лека болка, но тя бързо ще отмине.

Тео кимна мълчаливо. За първи път в живота си се чувстваше неспособна да намери подходящите думи. Колебливо сложи ръка на рамото му и усети под дланта си гладка кръгла кост. Плъзна ръка по кожата му, усети коравия бицепс на добре трениран фехтовач и продължи надолу към лакътя покрит с гъсти тъмни косъмчета. След едва забележимо колебание сложи ръка върху гърдите му и почувства равномерното биене на сърцето му. После смело докосна с върха на пръста си зърното на едната му гърда и Силвестър потръпна. Усмихна й се и я окуражи да продължи изследването си.

Тео прокара пръст по белега, попипа издутите ребра, стигна чак до хълбоците му, за да усети издадената кост. Понечи да продължи още малко надолу, но изведнъж осъзна, че не смее. Погледна мъжа си и видя, че той продължава да се усмихва.

— Всичко с времето си — обясни меко той, сякаш напълно разбираше внезапната й плахост. — Позволи ми първо да сваля сватбените ти накити.

Той приседна на леглото, свали сръчно перлената диадема, която придържаше булото й, и махна от главата й белия тюл. Косата й беше сплетена и навита като корона около малката й глава, което й придаваше зрялост и особено очарование.

Прическата се различаваше рязко от обичайната й циганска грива и от безкомпромисната простота на дългата плитка.

Силвестър внимателно плъзна ръка по тялото й, за да я накара да легне. Помилва леко пищната закръгленост на гърдите под дантеления корсаж на роклята, слезе към корема и бедрата, притискайки тънката материя върху кожата й. Обхвана глезените й и си припомни деня, когато я бе уловил точно по този начин, за да я хвърли в калта. На лицето му изгря широка усмивка.

— Нещо да ти напомня този жест, циганко?

Тя се опита да се освободи от хватката му, но всичко беше само игра. Силвестър смъкна обувките от краката й, мушна една ръка под полата и затърси края на копринения чорап. Лесно намери широкия ластик, но реши, че иска да вижда какво прави, затова бавно вдигна роклята й.

Тео потрепери от хладния полъх. Силвестър смъкна ластиците, нави внимателно чорапите и ги свали от краката й. Полъхът върху разголената и кожа стана още по-хладен тя изведнъж се почувства слаба и ранима. Изложена на показ. Уплашено вдигна ръце, за да покрие краката си с полата, но после безпомощно ги отпусна от двете страни на тялото, защото усети, че Силвестър се заема с бельото й.

— Вдигни си дупето, мила — заповяда спокойно той и без бавене смъкна дългите долни гащи.

Тео прехапа устни и се подчини. Изведнъж се почувства безкрайно уплашена, изгубена в чуждо място. Забрави, че беше мечтала за този миг. Забрави копнежа си, страстните мигове, които бяха преживели заедно. В момента единственото й желание беше да прикрие голотата си, да скочи и да избяга от стаята. Мъжът, чиито ръце я докосваха с такава плашеща интимност, й беше непознат, но имаше неограничени права върху тялото й. И щеше да се възползва от правата си винаги когато пожелае.

Силвестър усети промяната у Тео — усети как мускулите й внезапно се стегнаха и тя се вцепени под милващата му ръка. На лицето му се появи объркване. Дотук не беше направил с нея нищо повече от онази вечер край потока, а тогава тя беше луда от страст. Колебливо оттегли ръката си и Тео моментално се отпусна.

— Какво ти е, мила моя? — Погледна я и видя в очите й объркване и страх. — От какво се страхуваш, Тео?

Тя обърна глава в безмълвно отчаяние и стисна очи. Ръцете й се опитаха да смъкнат полата върху голите бедра.

— Почакай — спря я решително Силвестър. — Изправи се, за да мога да ти сваля роклята.

Той я хвана за талията и бързо я изправи на крака. Гол, той изглеждаше много по-грамаден, отколкото облечен, и страхът й се засили. Тео се запита как е могла някога да копнее за сливането им. Наистина ли е копняла да стане негова собственост, той да я унищожи под себе си. Най-много се беше страхувала от копнежа, който я караше да забравя всичко около себе си и гонеше от главата й всяка ясна мисъл. Сега обаче беше абсолютно трезва и мозъкът й работеше трескаво. Знаеше, че не иска това да се случи. Тялото й си беше само нейно.

Силвестър сръчно развърза корсажа й и го свали. Роклята се свлече в краката й. Сега двете голи тела бяха разделени само от тънката й долна риза. Без да се бави, Силвестър премахна и последното препятствие.

После я притегли към себе си и нежно целуна очите и устата й. Гласът му прозвуча вразумяващо:

— Ще свършим бързо трудната част, Тео. Ще положа всички усилия, за да не ти причиня болка, но ще бъде много по-лесно, ако ти се отпуснеш напълно.

Тя искаше да му изкрещи, че няма да му позволи да се доближи до нея, но думите не излязоха от устата й. Беше дала съгласието си да се люби с него, когато стана негова съпруга. Съзнаваше, че се е омъжила за него и заради това. Сега беше съпруга на Силвестър Гълбрайт и не й оставаше нищо друго, освен да го изтърпи.

Тео мълчаливо се отпусна на леглото и здраво затвори очи. Не се боеше от болката, а от чувството, че той ще я завладее и тя ще стане напълно зависима от него.

Силвестър стисна устни. Тя очевидно не искаше да му помогне по никакъв начин. Затова разтвори бедрата й и внимателно плъзна пръсти по копринените устни. Намери чувствителната пъпка на насладата, но тя пак не реагира. Пръстите му се плъзнаха навътре и откриха, че тя е скована и неподготвена.

Той коленичи между краката й и помилва клепачите й. Най-сетне Тео отвори очи. Палецът му се плъзна по устата й.

— Ако не се отпуснеш, ще ти причиня болка.

— Не ме е страх от болката — отговори честно тя и погледна в очите му. Зад решителността светеше тревога.

— От какво те е страх?

— От теб… от това, че ще изгубя тялото си — прошепна тя.

Този открит и честен отговор, толкова типичен за Тео предизвика в сърцето му огромно облекчение. Сега знаеше какви трудности го очакват и че може да ги преодолее. Помилва бузата й и се опита да обясни:

— Ти ще изгубиш тялото си в моето и моето ще се изгуби в теб. Това е партньорството, Тео. В този акт то се изразява по-силно, отколкото във всичко друго.

— Аз не те спирам — отговори тя. — Моля те, нека да приключим по-скоро.

Той кимна, взе една възглавница и я пъхна под дупето й, за да я повдигне и да улесни проникването. После с един-единствен енергичен тласък нахлу в утробата й и разкъса девствената ципа.

Тео изпита пареща болка и шумно пое въздух, но не извика, а продължи да лежи спокойно под него. Когато той започна да се движи, тялото й се отвори от само себе си и овлажня. Много скоро ритмичните движения вече не бяха болезнени, а в самия център на тялото й се зароди ответна реакция. Ала преди тази реакция да се превърне в наслада, Силвестър стигна до върха и изля семето си в тялото й, докато плътта му пулсираше дълбоко в нея. Тео изпита странно физическо облекчение. Вече нямаше чувството, че е станала нечия собственост, а по-скоро изпитваше чувство за сливане, докато тялото му се разтърсваше от тръпки.

Изтощен, Силвестър се отпусна върху нея и тя усети силните удари на сърцето му. Когато сложи ръка на запотения му гръб, този жест беше потвърждение на партньорството им.

Силвестър се отдели бавно от нея и я погледна разкаяно.

— Много съжалявам, Тео. Мислех, че за теб ще е по-добре, ако приключа бързо.

— Обаче аз пропуснах нещо — рече тя и гласът й прозвуча тревожно. — Така е, нали?

Силвестър се засмя облекчено.

— Да, моя малка циганко. Пропусна даже много. Но следващия път ще си наваксаш.

— Искаш ли веднага да го направим още веднъж?

— Очевидно трябва да ти обясня някои неща за мъжката анатомия — рече той, все още смеейки се, и седна в леглото. — Моята най-важна част има нужда от време, за да си възвърне силите.

— Кървя ли? — Тео се бе отърсила от преживяния страх и спокойно задаваше деликатни въпроси.

— Малко — отговори Силвестър. — Но това е нормално. Лежи спокойно. Щом кървенето престане, ще опитаме още веднъж.

Той се отпусна на възглавниците, привлече главата й на рамото си и започна бавно да изважда фуркетите, които държаха сложната й прическа. Тео си каза, че усещането на пръстите му в косата й е успокоително и възбуждащо едновременно. Смътно осъзна, че той се държи като собственик, но интимността, от която до преди малко се беше опасявала, сега я изпълваше с доверие.

Косата й има невероятен цвят, помисли си възхитено Силвестър, когато най-сетне развали прическата и разпусна къдриците върху тялото й. Блестящото синьо-черно създаде невероятен контраст с млечнобялата кожа, която блещукаше между кичурите. Тео беше различна от сестрите си не само по темперамент, а и физически. Макар че Рози показваше подобни на нейните капризи. Силвестър с усмивка отмахна един кичур, за да разкрие розовото зърно на едната гърда. Пръстът му бавно описа кръгове около зърното, то се стегна и стана кораво. Тео се размърда и леко въздъхна. Кракът й го побутна нетърпеливо.

— Почина ли си? — попита тя, скрила глава в рамото му.

— Защо не провериш сама? — предложи той и плъзна ръка по талията й, за да стигне до меката закръгленост на хълбоците.

— О! Искаш да кажеш… така? — Тя помилва плоския, твърд корем и смело се спусна към гъстите косъмчета между бедрата му.

— Точно така — пошепна дрезгаво Силвестър и шумно пое въздух, когато членът му се втвърди и се сгуши в шепата й.

Тео се отдалечи малко от него, за да вижда какво прави, и се намръщи съсредоточено. Оказа се много интересно да изследва тялото му.

Силвестър помилва дупето й и продължи напред към интимните й части. Тео повтаряше ласките му, убедена, че онова, което доставя удоволствие на нея, е хубаво и за него.

Когато Силвестър отново проникна в нея, тя беше отворена и готова. Погледът й задържа неговия и показа решителността й да не пропусне нито един детайл от онова, което я очакваше.

Силвестър сведе глава и започна да целува лицето й. Тласъците му ставаха все по-дълбоки и той усети как мускулите на влагалището й се стегнаха около члена му.

— Боли ли те още?

Тя поклати глава и очите й заблестяха.

— Ни най-малко. Прекрасно е.

Той се засмя нежно и ускори ритъма, без да откъсва поглед от очите й. Тя се нагоди към ритъма му, устремно повдигайки хълбоците си, за да посреща тласъците му. Пръстите се плъзнаха в милувка по гърба му. Внезапно тя заби нокти в задника му и го притисна с все сила към себе си, вдигна крака и ги обви около кръста му. Очите й се отвориха широко и се изпълниха с безкрайно учудване. В следващия миг екстазът я заля като могъща вълна.

Този път Силвестър овладя собствената си възбуда и използва тялото си, за да увеличи насладата й. Беше чудесно да наблюдава как тя устремно се движи към върха. Дойде мигът, когато от очите й се посипаха искри, а устните й оформиха учудено „О!“. Тя се надигна насреща му, и той сложи ръце под дупето й, за да я изпълни цялата. Тео извика задавено и се хвърли в пропастта от диво, зашеметяващо блаженство. След миг падна изтощена на леглото и отпусна ръце и крака в абсолютна самозабрава.

Силвестър остана дълбоко в нея, за да изживее собствения си прекрасен връх. Почака малко и я помилва по бузата, за да отвори очи. Тя се усмихна, погали го по гърба и постепенно се събуди от чувственото блаженство, за да види своя партньор в насладата.

— Вече не се страхуваш, нали, малка циганко? — попита меко той и я притегли в прегръдката си.

— Какви страхове? — попита Тео и се изкиска приглушено. — Малко ми се спи, това е всичко.

— Спи тогава. — Силвестър затвори очи и започна да милва косата й, докато тя потъна в обятията на съня.

Тео се раздвижи едва забележимо и се събуди. Сънят й беше толкова лек, че сякаш изобщо не беше спала. Спалнята беше изпълнена със слънчева светлина, а матракът беше мек и топъл. Ароматът на любовната им игра все още я заобикаляше. Тялото на Силвестър се притискаше в нейното, равномерният му дъх галеше бузата й, ръката му почиваше тежко върху гърба й. Споменът й за невероятната вихрушка на страстта беше толкова ясен, сякаш се бяха любили само преди миг.

Тя се прозя лениво и пошепна близо до ухото му:

— Умирам от глад.

— По време на приема ти май не хапна нищо — отвърна сънено той. — Доколкото си спомням, планираше нападение срещу майка ми.

— Не желая повече да говоря за това — рече тя, но поредната прозявка отне остротата и високомерието на тона й. — Защото ще се скараме.

— Сериозно ли? — Силвестър седна в леглото и я погледна с питаща усмивка. — Аз пък си мислех, че въпросът е решен.

— За този път — отвърна със смръщено носле Тео. — Но ти не можеш да ми обещаеш, че за в бъдеще няма да имам нищо общо с майка ти, нали?

— Не — кимна сериозно той. — Не мога да ти обещая.

— Но ти винаги ще заставаш на моя страна, нали?

— Боя се, че и това не мога да ти обещая.

Той се опитваше да запази шеговития тон, но Тео смръщи чело и се опря на лакът.

— На колко години си бил, когато е починал баща ти?

— На три. Защо? — Той почти не помнеше сър Джо Гълбрайт. Спомените му бяха толкова неясни, че нямаше представа дали пък не се дължат само на портрета, който висеше на стълбата в Гълбрайт Хаус.

— Значи си прекарал целия си живот с майка си и по-голямата си сестра?

Силвестър поклати глава.

— Не. Когато станах на пет години, ме пратиха в интернат. На десет отидох в Уестминстър Скул. Прекарвах по-голяма част от годината в училището.

— Защо са те пратили толкова рано в интернат?

Тео бе ужасена от чутото. Едно петгодишно дете беше твърде малко, за да бъде изпратено съвсем само в бруталния свят.

Силвестър вдигна рамене. Досега почти не се беше замислял за детството си. Светът на детските му дни беше светът на другарите му от училище — никой от тях не поставяше на въпрос принципите на възпитанието, което получаваха. С изключение на Нийл Джерард, който бе прекарал онези години в състояние на перманентен страх. Английските частни училища не бяха място за изнежени и слаби деца, камо ли за страхливци. Сянка от някакъв спомен отново се опита се промъкне през мрака в съзнанието му. В продължение секунди Силвестър мъчително се опитваше да улови спомена, но той изчезна. Тео го наблюдаваше с известно объркване — очевидно чакаше отговор на въпроса си.

— Моите настойници решиха, че не е добре да раста в дом, в който няма друг мъж — обясни той. — Заявиха ми, че чисто мъжката среда ще е много по-полезна за развитието ми. — Усмихна се и отмахна една къдрица от лицето на жена си. — Не ме гледай така загрижено, циганко. Страдах в добра компания.

— Но въпреки това си страдал, нали?

— Да… мисля, че да. — Силвестър отново вдигна рамене. — Но тогава не гледах на живота си от тази страна. Мисля, че се ползвах с много привилегии.

— Нали не са те били?

— О, почти всеки ден — отговори с усмивка той.

— И никога не са те целували и прегръщали?

— Велики боже, не! — Той изглеждаше искрено шокиран от тази представа.

Тео се загледа замислено в тавана. Нищо чудно, че е толкова сдържан, помисли си тя. Въпреки това беше успял да запази зад овладяната, понякога плашеща външност чувство за хумор, топлота и чувствителност. Човек просто трябваше да знае как да извади тези му качества на бял свят.

— За мен звучи ужасно — заключи тя и се върна на първоначалната тема. — Искаш ли да си направим пикник? В кухнята сигурно има много ядене. Когато проверих последния път, беше останала цяла купа салата от раци, имаше и пастет от сьомга, и заешко рагу. — Тя скочи енергично. — Отивам да приготвя една табла.

— Стига, Тео! Ужасно е да се храним в леглото — възпротиви се Силвестър, макар че се смееше.

— Сериозно ли говориш? На мен ми харесва.

— Навсякъде трохи. — Той се намръщи гнусливо. — По чаршафите и по кожата.

— О, чак пък толкова! После ще изтърсим чаршафите. — Тео се запъти решително към свързващата врата между двете спални, за да потърси халат. — Ще взема и бутилка бургундско от деветдесет и девета — добави весело тя. — Всъщност по-добре иди ти. Намира се на четвъртата етажерка от лявата страна в първото помещение. Като погледнеш от вратата, третата редица.

Силвестър вдигна вежди.

— По-добре би било да ми нарисуваш карта на избата.

— Не ти трябва карта. Когато не съм тук, за да ти помогна, ще повикаш Фостър. Той познава избата не по-зле от мен.

Тео изчезна в спалнята си и не видя как Силвестър гневно смръщи чело. Нямаше намерение да остане зависим от знанията на жена си и иконома. Но с това щеше да се занимае по-късно. Първата брачна нощ не беше подходящото време да се захваща с домакинството. По-добре и той да облече халата си и да изчака Тео.

В кухненския двор икономът на негово благородие стоеше облегнат на бързо изпразващата се бъчва с ейл и оживено разговаряше с пристигналия от Лондон скитник. Оказа се, че той също е от Лондон и също като Хенри се радва да срещне човек „от своята черта“.

— Твоят господар си е намерил хубава млада женичка. Бих могъл да го нарека отвличане на дете — рече скитникът, втренчил поглед в канчето си.

Хенри примигна срещу слънцето.

— Аз пък не бих го нарекъл така. Лейди Тео много добре знае кое как става. Има умна главица и познава имота като джоба на жилетката си.

— Въпреки това е бебе в сравнение с мъжа си.

— Всъщност това не те засяга — отсече Хенри. Чувството му за лична сфера и верността към негово благородие бяха сериозно засегнати от думите на непознатия.

Скитникът небрежно вдигна рамене.

— Вярно е, че не ме засяга. Просто проявих интерес. Селяците си разправят разни неща.

— Клюкари до един — заяви презрително Хенри.

— Говори се, че момичето било Белмонт, а негово благородие произхождал от друг клон на семейството. Между клона имало разногласия — продължи упорито скитникът и се наведе да допълни канчето си. Бирата течеше на тънка струя и той изруга полугласно, опитвайки се да наклони бъчвата.

Хенри изръмжа недоволно.

— Нищо не знам за това. Струва ми се, че всички са доволни как се уредиха нещата. Негово благородие си намери подходяща жена, а семейството на съпругата му ще остане да живее в семейното имение. Разумно решение, което е полза за всички.

— Да, сигурно си прав — кимна сериозно скитникът. — Впрочем, негово благородие обича ли да ходи на лов?

Хенри вдигна рамене.

— Като повечето провинциални благородници, предполагам. Като види, че утрото е добро, излиза с пушката.

— Разказаха ми, че край Уебстърс Понд имало много птици — продължи замечтано скитникът. — Чух, че селяните искали да запазят участъка около езерото за себе си, затова ти казвам. Господарят ти сигурно не знае нищо за това. Като добър съвет, нали разбираш. — Той изпи канчето си наведнъж и кимна на Хенри. — Е, време е да тръгвам по пътя си, хубаво беше да си поговоря с теб.

— Да. — Хенри вдигна ръка за поздрав, но не беше съвсем сигурен дали харесва чужденеца. Нищо, че беше лондончанин. Човек, който се вслушва в клюки, не може да се определи като приятен. Но може би негово благородие ще се заинтересува от лова на патици край Уебстърс Понд… щом свикне с брачното легло и започне отново да излиза на разсъмване.

Хенри се ухили на умната си мисъл и се запъти през двора към група кискащи се и бъбрещи доячки. Отдавна си беше харесал една от тях — Бетси, свежо момиче с розови бузки и закръглена фигура. Един мъж трябваше да има какво да пипне.

— Идва! — пошепна възбудено едно от момичетата и смушка Бетси в ребрата. — Нали ти казах, че ти е хвърлил око.

— Престани, Нели. — Бетси блъсна сестра си, но бузите й се зачервиха.

— Искаш ли да се поразходим, малка госпожичке? — Хенри прие изчервяването и със задоволство и й намигна. — С радост ще те почерпя чаша портвайн в селската кръчма.

— О, не, в никакъв случай! Татко ще ме убие — извика стъписано Бетси. — Забранил ми е да влизам в кръчмата. Казва, че там не е място за почтени момичета.

Селяци, каза си Хенри с презрително поклащане на главата.

— Е, добре, щом казваш. Тогава само ще се поразходим.

— Върви спокойно, Бетси. — Нели бутна сестра си към Хенри. — Татко няма да има нищо против. Мистър Хенри е изискан джентълмен на добра позиция.

Бетси скептично поклати глава и Хенри започна да се пита с какво всъщност се захваща. Една обикновена разходка не задължаваше мъжа с нищо, а и той със сигурност нямаше интерес да последва негово благородие пред олтара. Поне не скоро.

— Е, добре — кимна Бетси, преди Хенри да е оттеглил предложението си. — Малка разходка в селото… но по главната улица, ако нямате нищо против. — Тя го хвана подръка с увереност, която изпълни душата му със съмнения относно плахото й изчервяване преди.

Докато Хенри и Бетси се разхождаха в селото, скитникът обиколи Уебстърс Понд. Патиците се готвеха за нощна почивка. Някои още плуваха в езерото, други си търсеха скрити местенца във високата тръстика край брега. Мястото наистина беше добро за лов.

От коя посока щеше да дойде човек, излязъл от господарската къща? Чужденецът обиколи езерото още веднъж и прецени, че най-удобна е отъпканата пътека от юг. Значи там трябваше да намери удобни места за капаните, които бе донесъл.

Мъж, който е излязъл на лов рано сутринта и си пробива път през ниските храсти, с пушка на рамо и ловна чанта на колана, сигурно няма да внимава за опасните зъби на капан, особено на собствената му земя.

12.

— Тео! Тео! Къде си, Тео?

Само след два дни Емили връхлетя като вихър в господарската къща и отчаяният й вик стигна чак до дългата галерия, където Тео очакваше Силвестър. Той бе дал съгласието си да я научи на някои хватки, но с явна неохота, и тя започваше да се страхува, че търси възможност да избегне уговорката им.

Като чу вика на Емили, Тео изхвърча от галерията и се втурна да посрещне сестра си. Сърцето й заби лудо, обзе я лошо предчувствие. Това беше първото посещение на член от семейството след женитбата й и понеже майка й бе казала, че само от нея зависи колко време ще трае меденият й месец, Тео знаеше, че Емили е дошла при нея само защото е крайно отчаяна.

Лицето на сестра й потвърди най-лошите й опасения. По бузите на Емили се стичаха сълзи, външността й не беше елегантна както обикновено. През нощта бе валял проливен дъжд, а тя беше без шапка, косата й беше разрошена, роклята опръскана с кал, а обувките й бяха съвсем мокри от локвите, по пътя, през които беше тичала в бързината си.

— За бога, какво се е случило? — Тео забърза надолу по стълбата.

— Едуард… — изпъшка Емили. — Едуард е…

— Мъртъв? — Тео усети как кръвта се отдръпна от лицето й и в стомаха й се настани оловна тежест.

Емили поклати глава и захълца толкова неудържимо, че не беше в състояние да произнесе нито дума.

Тео сграбчи сестра си за раменете и я раздруса с все сила.

— Какво е станало с Едуард, Емили? Стреляли ли са по него? Кажи ми, за бога!

— Запазете спокойствие, моля. — Силвестър влезе през входната врата. Тъкмо разговаряше с градинаря за поддръжката на живия плет, когато сестрата на жена му мина покрай тях тичешком. Мъката й беше толкова очевидна, че той веднага я последва.

— Спокойно, Тео — повтори той, хвана я през кръста и я избута настрана. — Какво се е случило?

— Станало е нещо с Едуард — обясни Тео, почти толкова отчаяна, колкото сестра си. — Нещо му се е случило, но Емили не иска да ми каже какво.

— Боя се, че плачовете и писъците няма да помогнат на никого — заяви той, стисна ръката на Емили и отведе хълцащото момиче в библиотеката.

Авторитетът му оказа успокояващо въздействие: Емили напрегна всичките си сили, за да укроти хълцането си, и с благодарност прие голямата носна кърпа, която той пъхна в ръцете й.

През това време Тео нетърпеливо пристъпваше от крак на крак и чакаше сестра й да се овладее, за да започне да говори свързано.

— Едуард е ранен — изрече с мъка Емили.

— Лошо ли? — Въпреки тена си Тео стана бледа като платно и луничките на нослето й изпъкнаха съвсем ясно.

— Ръката му… ампутирали са му ръката — изплака Емили и падна тежко на дивана, разтърсена от нов пристъп на плач.

— О, не! — По лицето на Тео се разля ужас, докато се опитваше да си представи Едуард като инвалид. Приятелят й от детинство обичаше всички видове физическа дейност. Именно той я научи да се бие, да се фехтува, да плува в потока, да се катери по скалите и по дърветата, да ходи на лов с кучета.

Силвестър отиде при плачещото момиче на дивана. Хълцанията засядаха в гърлото й, тя поемаше мъчително въздух — все признаци, че ще изпадне в истерия.

— Емили! — Той я хвана за раменете и я принуди да го погледне. Само че очите й бяха празни и не виждаха нищо. Устата й се отвори, за да изпищи истерично.

Силвестър замахна и я удари с добре премерена сила. Внезапно в очите й проблесна разум, последва шок и най-сетне прозрение.

— Най-смирено моля за извинение, Емили — рече меко Силвестър. — Но щяхте да получите истеричен пристъп.

— Мама винаги прави така — намеси се с треперещ глас Тео, която се бореше със собственото си отчаяние. — Емили има слаби нерви. Не е виновна. — Тя седна до сестра си и силно я прегърна. В момента Емили имаше спешна нужда от силата и подкрепата й — това беше по-важно от нейния собствен ужас. — Миличката ми… това е ужасен шок за теб. Как узна?

— От лейди Феърфакс — отговори задавено Емили, която вече се бе овладяла и очевидно не се сърдеше на Силвестър за енергичната му намеса. — Получила писмо от командира на Едуард и веднага дойде у нас.

— Как се е случило? — попита спокойно Силвестър, отиде до масичката с напитките и напълни една чаша с ратафия. Сладкият бадемов ликьор не беше напитка, която би избрал в този случай, но той познаваше вкуса на Емили.

— Точен стрелец. — Емили прие чашата с трепереща усмивка. — Едуард бил улучен в рамото. Не разбирам защо е трябвало да му отрежат цялата ръка.

— За да предотвратят отравяне на кръвта — обясни Силвестър, докато пълнеше две чаши с шери за Тео и за себе си. — Незабавната ампутация наистина е радикална мярка, Емили, и вероятно ви изглежда крайна, на обикновено тя спасява живота на ранения.

За момент той видя отново напоените с кръв маси в лазарета, кофите, препълнени с ампутирани крайници, изтощените, опръскани с кръв хирурзи, които режеха с трион под трепкащата светлина на свещите. В ушите му отекнаха мъчителните викове на ранените.

Стараейки се да говори трезво, той продължи:

— Французите са доста по-напред от нас в лечението на тежките рани — разбрали са, че шансовете за оцеляване са толкова по-големи, колкото по-рано се ампутира ранения крайник. Преди всяка голяма битка те издигат няколко палатки, нареждат вътре хирургически маси и приготвят безброй носилки и колички, за да транспортират ранените от бойното поле веднага щом се обяви примирие. Ние постепенно се учим от тях. Вече изнасяме ранените от полето непосредствено след битката, но пак сме много по-бавни от тях. В нашите лазарети все още хиляди умират от раните си…

Макар че в момента Едуард Феърфакс сигурно мислеше друго, един ден щеше да разбере, че е имал невероятен късмет да попадне на просветен хирург, който да извърши тази драстична мярка.

— Какво пише още в писмото? — Тео отпи глътка шери, опитвайки се да прогони страшните картини, които пълнеха въображението й. Едуард, който страда от неописуеми болки, захапал кожен ремък, докато хирургът реже плътта и костите му…

Тя погледна Емили и разбра, че фантазията на сестра й не е стигнала до такива ужасяващи картини. Тео се опита да си внуши, че мъченията на Едуард са приключили, но страшните картини не искаха да се изличат от съзнанието й.

— Ще си дойде — прошепна Емили. — Вече не става за война.

Съдбата е милостива, заключи в мислите си Тео, дори и най-лошата трагедия завършва добре. Едуард бе останал без ръка, но това беше много по-добре, отколкото да го убият и да го погребат в чуждата страна.

— Той ще се справи — проговори утешително тя. — Знаеш, че има силна воля. Няма да позволи една ампутация да разруши живота му.

Приседнал на ръба на масата, Силвестър наблюдаваше двете сестри и слушаше как Тео се старае да утешава Емили, макар че самата тя не вярваше в уверенията си. Той знаеше по-добре от нея какви опустошителни последици може да има една ампутация. Много млади мъже просто отказваха да се примирят с факта, че вече не са цели и невредими. Как ли щеше да се справи Едуард Феърфакс с този удар на съдбата? Повечето мъже се ожесточаваха, изпълваха се с отвращение към самите себе си, приемаха думите и жестовете на любов и подкрепа като милостиня от хора, който тайно ги съжаляват. Ако Емили очакваше годеникът й да падне в обятията й, сякаш нищо не се е случило, значи й предстоеше ужасно събуждане. Срещата с ранения щеше да е шок за нея.

Едуард ще заживее отново в съседното имение и ще възобнови тесните си връзки с Белмонтови, каза си внезапно Силвестър и изпита неясна тревога.

— В кой полк е Едуард? — попита бързо той.

— В Седми хусарски — отговори Емили.

— Кога е постъпил на военна служба?

— Преди една година.

Войниците от Седми хусарски полк надали знаеха какво се е случило в Трети драгунски. Един новопостъпил офицер от хусарите вероятно не знаеше за случилото се край Вимиера. Хусарският полк не се числеше към експедиционния корпус, а и по онова време Едуард още не е бил в армията. Но може би все пак е чул за скандала? Не, малко вероятно. Той не познаваше миналото на новия граф Стоунхеридж. Даже до ушите му да са стигнали слухове за скандала, няма да ги свърже със съпруга на Тео. Освен това историята беше стара и сигурно много други скандали са я изместили.

Силвестър погледна към Тео, която продължаваше да седи на дивана и да утешава Емили. Лицето й беше овладяно, енергичната брадичка вече не трепереше. Как ли ще реагира това смело и искрено същество, ако разбере, че честта на съпруга й е опетнена в скандал за страхливост пред врага? Не му беше трудно да си представи отговора и представата беше достатъчна да го смрази. Силвестър още веднъж си каза, че няма да допусне жалкото му минало да надигне отново грозната си глава, и в същия миг пожела Едуард Феърфакс никога да не се върне вкъщи.

— Колко време ще пътува Едуард от Испания до Англия, сър? — попита Емили с укрепнал глас, макар че продължаваше да върти мократа от сълзи носна кърпа между треперещите си пръсти.

Мъж, измъчван от болки и отслабнал от загубата на кръв, ще се движи бавно, каза си Силвестър… освен ако няма другари, които да му намерят добър транспорт, за да стигне до брега и да се качи на някой кораб от кралската флота.

— Трудно ми е да преценя, Емили. Между една седмица и един месец.

— Това е цяла вечност — промърмори Тео, която по някакъв странен начин следеше мислите на Силвестър и си представяше тежко ранените войници, влачещите се по пътищата на разрушената от войната Испания. — Хайде, Емили, ще те отведа до вкъщи и ще си поговорим с мама. Тя знае ли вече?

Емили поклати глава.

— Когато Лейди Феърфакс дойде да ни каже, мама не си беше вкъщи. Лейди Феърфакс не искаше да ми каже новината, докато не се върне мама, но беше толкова развълнувана, че не можа да се сдържи.

— Мога да си представя — кимна Тео. — Не знам колко време ще се забавя, Стоунхеридж.

Тя излезе след Емили, без да го удостои с поглед.

Силвестър я проследи с неодобрително вдигнати вежди. Доскоро се отнасяше с него съвсем непринудено, наричаше го на малко име, но откакто външният свят нахлу в уединението й, си възвърна старите навици. Много искаше да й каже, че с радост би я придружил до вдовишката къща, но тя очевидно беше на мнение, че жените от семейство Белмонт нямат нужда от мъжка подкрепа.

При тази мисъл Силвестър се почувства странно празен. След часовете на интимност, които беше преживял с Тео през последните два дни, днес отново беше станал излишен.

— Как всъщност се чувстваш? — попита Емили, която подтичваше след енергично крачещата Тео. Собственото й бъдеще, до тази сутрин ясно и сигурно, изведнъж бе станало неясно и в цялата бъркотия тя потърси утеха от сестра си. — Искам да кажа, какво значи да си омъжена? Беше ли… как да кажа, как е…

— Хубаво е — отговори Тео, която веднага разбра за какви аспекти от брака намеква сестра й. — Но ти много скоро ще разбереш как се чувства една омъжена жена, скъпа.

— Да, но бедният Едуард! — Очите на Емили отново напълниха със сълзи. — Остана само с една ръка…

— Едуард ще се справи — прекъсна я рязко Тео. Няма да позволи на сестра си да съжалява Едуард. Знаеше, че ако стане така, той ще я намрази. — А що се отнася до радостите на любовта, мога да ти уверя, че не му трябват две ръце. Помисли за лорд Нелсън — с едно око и с една ръка, но направи лейди Хамилтън истински щастлива.

— Наистина ли мислиш, че това ме притеснява?

— Не, разбира се. А Едуард ще се справи по най-добрия начин. Ти също знаеш, че ще се справи. И ти ще му помогнеш.

Тео говореше с увереност, каквато не изпитваше, но целта й беше да предотврати нов истеричен пристъп. Дълбоко в себе си вярваше, че старият й приятел няма да допусне отрязаната ръка да разруши живота му, но изпитваше болезнен копнеж да е до него в този момент, докато той е много далеч от родината, много далеч от хората, които го обичат и ще му вдъхнат сила да заживее с инвалидността си.

Когато влязоха във вдовишката къща, Елинор вече ги очакваше. Клариса й бе разказала за посещението на лейди Феърфакс и как Емили побягнала слепешком към дома на сестра си, за да й изплаче мъката си. Тъжно беше, че нарушиха медения месец на Тео с толкова лоша новина, но Елинор знаеше, че не би могла да забрани на Емили да сподели със сестра си трагедията на стария й приятел.

Както бе очаквала майката Тео изглеждаше бледа, но овладяна. И подкрепяше сестра си, която всеки момент щеше да рухне. Веднага щом Емили видя майка си, се случи точно това. Елинор я отведе в дневната, настани я на дивана, сложи под носа й шишенце с амоняк, мушна под кръста й топла бутилка и енергично избута Тео от къщата.

— Ти трябва да се върнеш при съпруга си, мила моя. Ти ще се справиш със случилото се с Едуард по свой начин. Нищо повече не можеш да направиш за Емили. Аз съм тук, при нея.

— Да, да знам… — въздъхна Тео и приглади разбърканата си коса. Очите й бяха потъмнели от болка устните й трепереха.

Елинор я прегърна нежно.

— Ох, мамо… — проплака Тео и вложи в тези две думи цялата си болка и гняв от несправедливостта на съдбата. Майката я притисна до гърдите си и утешително помилва косата й. Тео се отдели от нея и се усмихна смело.

— Аз ще се справя, мамо — каза просто тя и Елинор кимна уверено.

— Най-добре поговори за случилото се със Стоунхеридж — предложи тя. — Той е бил в армията и знае как младите мъже се справят с подобни рани.

Тео се намръщи леко.

— Но той изобщо не познава Едуард. Няма как да знае какво му е в момента.

— Но пък ще знае как се чувстваш ти — отвърна сериозно Елинор.

Тео се намръщи още повече. Силвестър умееше да командва и да се справя с най-различни ситуации. Но тя изобщо не можеше да си представи, че ще плаче на рамото му и ще му доверява най-съкровените си чувства. С него можеше да се смее и да се наслаждава на радостите на плътската любов, но не й се вярваше, че с него може да плаче.

Тео се запъти замислено към господарската къща. Може би не биваше автоматично да приема, че Силвестър не може да разбере болката на Белмонтови. Тя се бе омъжила за него, за да остане със семейството си, и дълбоко в себе си знаеше, че очаква той постепенно да стане Белмонт. Защото тя не би могла да стане Гълбрайт. Силвестър бе поел наследството Белмонт и негов дълг беше да стане един от тях. Но как би могъл, ако тя не го включи в живота на семейството?

Едуард щеше да се ожени за Емили, но това не означаваше, че ще стане Белмонт. Семействата Феърфакс и Белмонт живееха вече три поколения едно до друго и между тях нямаше конкуренция, нямаше съперничество, нямаше кръвни връзки.

О, Едуард… Внезапно очите на Тео се напълниха с горещи сълзи и този път тя ги остави да се стичат по бузите й. Отдели се от алеята към къщата, скри се в храсталаците забърза към задния вход на къщата. После се затича надолу по хълма и стигна до каменния мост над потока. Плитката подскачаше на гърба й, а полата панталон, която беше облякла за схватката в галерията, се развяваше около краката й.

Силвестър я видя от библиотеката. Инстинктът го тласкаше да я последва и той вече бе преметнал крак през перваза на прозореца, когато размисли. Ако имаше нужда от утеха, трябваше да дойде при него.

Седна отново зад писалището си и се зачете в приходо-разходната книга, където бяха нанесени всички цифри от последните години, но не можа да се съсредоточи. Бледото лице на Тео, изпълнените с болка очи и луничките по нослето й не излизаха от ума му. Що за човек е този Едуард Феърфакс, та Тео го дарява с привързаността и приятелството си? — питаше се непрестанно той. Точно тя, която не даряваше никак лесно благосклонността си.

На всичкото отгоре Едуард Феърфакс щеше да се завърне вкъщи като герой.

Силвестър хвърли писалката на масата и бутна стола си. Непременно трябваше да прогони горчивото сравнение, надигнало се в мислите му. То нямаше нищо общо с реалността. Тео обичаше Едуард Феърфакс, както се обича близък роднина. Скоро той щеше да й стане зет. В тази връзка нямаше нищо, което би трябвало да безпокои съпруга й. В отношенията между двамата нямаше сексуално привличане.

Ала силата на страстта не беше непреходна. С времето пламъкът угасваше и беше необходима дълбока и непреходна привързаност, която отново и отново да разпалва пламъка.

Но той не се бе оженил за Тео Белмонт, защото искаше да преживее в брака си дълбока и непреходна привързаност. Ожени се за Тео, защото се нуждаеше от онова, което тя можеше да му даде… защото онова проклето старо копеле буквално го принуди да вземе едно от внучките му. Фактът, че жена му се оказа страстна партньорка в леглото, беше само една хубава добавка.

Силвестър енергично посегна към писалката и посвети вниманието си на колоните от цифри, които разкриваха колко пари са били дадени за обновяване и ремонти на арендаторските къщи. В това отношение старият граф не бе пестил пари и от новия вероятно се очакваше същата щедрост. Тео със сигурност очакваше това от него, но той нямаше да се примири с екстравагантностите й.

След около час Тео се появи отново на хълма. Силвестър тъкмо гледаше през прозореца и я видя да идва. Тласнат от внезапен импулс, той отвори прозореца и я повика. Тя веднага смени посоката и отиде при него.

Лицето й все още беше бледо, но вече не плачеше. Изглеждаше спокойна, макар че усмивката й беше някак безучастна.

— Ела, ще ти помогна — предложи Силвестър, наведе се над перваза, хвана я под мишниците и без усилие я вдигна през прозореца. Когато я остави на пода в библиотеката, той се наведе и леко я целуна по устата. Тео не се възпротиви, но и не реагира по обичайния начин.

— Как прие майка ти вестта? — попита меко той.

— Както можеше да се очаква — отговори сухо Тео. — Тя има опит с трагедиите. Никога не съм я виждала да рухва от мъка.

Той кимна и се опита да пробие отнесеността й.

— Какво ще кажеш да изпълня уговорката ни за приятелска схватка в галерията?

Тя го изгледа изненадано.

— Останах с впечатлението, че не си особено въодушевен от идеята ми.

— Права си. Смятам, че не е редно да се бия със съпругата си. Но съм готов да направя изключение… — Той се усмихна, но поканата удари на камък.

Тео поклати глава. Нямаше настроение за игра, а фактът, че той й отправи това предложение, показваше липса на чувствителност.

— Тогава сигурно ще изпиташ облекчение, че аз изгубих интерес към тази игра — отвърна безучастно тя. — По-добре да сляза в селото и да посетя баба Мортън. Тя боледува седмици, но понеже е много рязка и винаги казва истината, селяните не се грижат за нея, както би трябвало. Ще й отнеса малко ментов чай и бутилка ром от спиртоварната. Когато пийне, настроението й се подобрява.

Толкова по темата опит за сближаване! След като вратата се затвори зад жена му, Силвестър отново се върна към заниманията си с разходите и приходите. Той бе направил опит, но щом Тео не искаше да му отговори, не виждаше какво друго би могъл да стори.

Тео влезе в Лулуърт и няколко пъти трябваше да спира, за да приеме поздравите на селяните. Направи й впечатление, че откакто е станала графиня Стоунхеридж, те се отнасят към нея с необикновена почит. Жените правеха реверанси, можете с уважение сваляха шапка. Тео познаваше повечето от тях от детските си години. Някои бяха превързвали издраните й колене, други я гощаваха с меденки и ябълково вино в студените зимни дни, трети й разказваха семейните си истории, шегуваха се с нея и й се караха, когато правеше бели. Днес беше съвсем различно. Чувството беше напълно ново за нея и тя още не знаеше дали така й харесва повече.

Погледът й се насочи към мъжа, който седеше на дървената пейка пред селската кръчма. Досега не го беше вижда в селото. Непознатият имаше бледата кожа на гражданин и я зяпаше с интерес, който можеше да се определи само като безсрамен.

— Кой е чужденецът, Грег? — попита тя кръчмаря, който в следобедните часове седеше под клоните на големия стар бук в двора и си бъбреше с приятелите си.

Грег погледна по пътя, по който бе дошла тя, и се изплю в праха.

— Скитник, милейди. Разправя, че обикалял околните села, но ако питате мен, се задържа тук твърде дълго.

— В странноприемницата ли е отседнал?

— Да, и всяка сутрин си плаща за храната и леглото. Точно до стотинка. Нямам причини да се оплаквам.

Тео замислено смръщи чело. В Лулуърт често спираха пътници, но не оставаха дълго в селото. Внезапно си спомни странната случка със седлото на Зевс. Силвестър вече бе разбрал, че никой от работещите в обора не е виновен.

— Ходил ли е в съседните имения?

— Не знам, лейди Тео. Не съм го виждал. Не носи нищо със себе си. Всяка вечер седи в кръчмата и разправя истории.

— Странно — промърмори Тео и смушка Дулси, за да продължи пътя си. — Желая ти хубав ден, Грег.

Вероятно не биваше да се поддава на обзелите я съмнения. Вероятно онзи мъж беше само безобиден скитник. От друга страна обаче… някой очевидно имаше намерение да нарани граф Стоунхеридж. Защо? Защо някой хранеше омраза към мъжа й, и то достатъчно силна, че да оправдае такова брутално отмъщение. Преди да влезе в живота й, Стоунхеридж беше живял трийсет и пет години на белия свят. Тя не би могла да е сигурна, че знае всичко за него. Тео си помисли за Едуард — за него можеше да каже с пълна увереност, че го познава добре. Достатъчно добре, за да се вживее в мислите и чувствата му и да страда заедно с него, дори от голямо разстояние. Не можеше да си представи, че един ден ще има същата емоционална близост със съпруга си. Той беше чужд за нея в много отношения. При тази мисъл тя потрепери и се почувства зле. Но може би нещата щяха да се променят.

Скитникът очевидно бе разбрал, че разговорът се върти около него. Стана му ясно, че много скоро вече няма да е желан в Лулуърт. Вече беше разположил капаните в храсталаците по пътя от господарската къща към Уебстърс Понд. Това означаваше, че още днес може да се премести в съседното село. Утре ще стане рано и ще отиде да провери капаните, а после ще чака да се хване плячка.

Разбира се, съществуваше възможност в капана да се хване друга жертва, но бракониерите винаги получаваха, каквото са си заслужили. При случайна жертва щеше да си спести куршума в главата… а може би „спести“ не беше точната дума. Куршумът щеше да спаси жертвата от ужасната болка, когато жестоките зъби на капана се забият в плътта и костите му. Някои пазачи на дивеча оставяха бракониерите с дни в такива капани, докато умрат от загуба на кръв.

Скитникът се ухили и продължи да си чисти зъбите. На обед му бяха поднесли страхотно заешко рагу. Тази мисис Уудс беше превъзходна готвачка. Много жалко, че трябваше да се премести в съседното село.

Тео изпълни следобедните си задължения и се запъти към къщи. Все още не можеше да се примири с мисълта, че Едуард е вече инвалид. Той беше въодушевен спортист, бърз и гъвкав, отличен стрелец и ездач, винаги толкова активен…

Очите й отново се напълниха със сълзи и тя прекоси преддверието, без да се оглежда. Изкачи стълбата и хукна към старата си стая. Изпитваше потребност да съживи спомените от детството си, за да се доближи до Едуард.

Фостър, който знаеше всичко, което става под покрива Стоунхеридж Менър, уведоми негово благородие, че ще намери лейди Тео в старата й спалня. Лицето на иконома беше безизразно, гласът му звучеше учтиво и дистанцирано както винаги, но Силвестър безпогрешно разбра, че възрастният мъж е потиснат.

— Благодаря ви, Фостър. Чухте ли новината за лейтенант Феърфакс?

— Да, милорд. Голяма трагедия. Мистър Феърфакс е изискан джентълмен… един от най-прекрасните, ако ми разрешите тази забележка. — Фостър безцелно премести куп документи на писалището. — Ще бъде чудесен съпруг на лейди Емили.

— Убеден съм — отговори Силвестър и забърза към стълбището. Мина с бързи крачки по коридора, но пред вратата на Тео спря в колебание и се запита защо тича след нея, след като тя недвусмислено му е дала да разбере, че иска да остави на спокойствие. Но нещо му попречи да си отиде. Все пак тя беше негова съпруга и страдаше.

Вдигна внимателно резето и отвори вратата. Тео седеше на рамката на прозореца, притиснала лице към стъклото.

Силвестър беше готов да си отиде, когато Тео прошепна, без да обърне глава:

— Силвестър?

— Може ли да вляза?

— Ако искаш.

В този банален отговор нямаше и капчица отзивчивост. Звучеше по-скоро като „щом трябва“.

Силвестър веднага съжали, че е последвал импулса си. Без да каже дума се обърна и излезе от стаята. Затвори вратата и се почувства като досаден натрапник. Тя страда за скъп приятел и той нямаше място в мъката й. За в бъдеще ще се пази да й предлага утехата си.

Той се върна в библиотеката и се зае с книгите, повтаряйки си, че би трябвало да се радва, задето не се налага да утешава жена си. Въпреки това не беше убеден. Мислите му непрекъснато се въртяха около Едуард Феърфакс. Той сигурно имаше право да утешава Тео.

Сама в стаята си, Тео продължаваше да седи на прозореца скръстила ръце пред гърдите. Защо бе отпратила Силвестър с такава студенина? Не знаеше каква е причината, но не можеше да си представи, че ще отвори душата си пред него. Бракът им не беше такъв.

Отново я заля вълна от болка и главата й се опря в стъклото. То охлади горещото й чело и тя заплака, без да знае за кого са сълзите й — за Едуард или за самата нея.

13.

Адвокат Крайтън се чувстваше дяволски неудобно. Съседката му в пощенската карета от Лондон за Дорчестър беше невероятно дебела дама, която пътуваше с безброй кутии, пакетчета и кошници. Отиваше при дъщеря си, която скоро щеше да роди, и очевидно пренасяше цялото си имущество. През цялото пътуване говореше неуморно за какво ли не, описваше в детайли членовете на голямото си семейство и всичките си роднини, докато Крайтън започна да пожелава на всеки от тях мирна, но бърза смърт.

Мъжът срещу него не правеше нищо, за да намали неудобството му. През цялото пътуване спа и хъркаше шумно, а от устата му се носеше крайно неприятна миризма на бира и лук. По селските ботуши беше полепнал тор, а краката му запълваха тясното пространство между двете пейки и стъпалата му през цялото време притесняваха адвоката.

Компанията на пътуващите се допълваше от нервна дама с канарче в клетка и дръзко хлапе. След като момчето за пореден път го изрита в глезена, а дебелата дама му предложи мазен сандвич, от който му стана гадно, мистър Крайтън изяви готовност да смени мястото си вътре в каретата с мястото до кочияша. После се сети, че е с най-хубавия си жакет и с нов панталон, а пътят беше покрит с плътен слой бяла прах.

Беше късен преди обед, когато пощенската карета влезе в двора на „Герба на Дорчестър“ и напълно скованият адвокат слезе пръв, за да пожелае сбогом на спътниците си с очевидно облекчение. Спря за момент в двора, притисна двете си ръце върху кръста, за да облекчи болката, и примигна срещу ярката слънчева светлина.

— О, ама това е адвокат Крайтън! Желая ви добър ден, сър! — Кръчмарят прекоси павирания двор, триейки ръце в престилката си. — Пак настъпи моментът, нали? — Той щракна нетърпеливо с пръсти, за да повика слуга в ливрея. — Веднага занеси багажа на джентълмена в обичайната му стая, Фред. Да, сър — продължи той, обърнат към Крайтън, и цялото му добродушно лице засия, — просто не е за вярване как минава времето. Преди да се озърнем, ще дойде Коледа.

Адвокат Крайтън кимна мълчаливо и последва кръчмаря в просторната, хладна кръчма.

— Сигурно ще изпиете обичайната си чаша портър, сър — продължи кръчмарят. Адвокатът пристигаше в „Герба на Дорчестър“ на всеки шест месеца, за да направи посещения на клиентите си в тази част на страната, и всички познаваха, навиците и предпочитанията му. Кръчмарят сложи на масата канче с пенест портър и кимна доволно. — Жена ми приготвя за вечеря агнешко бутче, а аз лично ще ви донеса в стаята бутилка от най-доброто ми бургундско.

Мистър Крайтън изпи канчето на един дъх, изтри устат си с кърпичка и рече:

— Първо ще отида в Стоунхеридж Менър, мистър Тримсби. Ще бъдете ли така добър да наредите да ми приготвят файтончето?

Кръчмарят кимна. Очевидно адвокатът очакваше да го поканят на вечеря в господарската къща, както беше обичаят по времето на стария граф. Възможно беше обаче нещата да са се променили — засега никой не бе успял да си състави еднозначно мнение за новия лорд Стоунхеридж, но тъй като лейди Тео продължаваше да управлява имението, всички надяваха, че традицията няма да се промени драстично.

— Утре имам уговорка с господин Грийнхем — продължи мислено адвокатът и мистър Гримсби кимна. Земевладелецът не се отличаваше с особено гостоприемство и агнешкото бутче в „Герба на Дорчестър“ щеше да свърши добра работа.

— Добре, отивам да кажа на ратая да запряга — рече мис Гримсби. — Не искате ли поне едно хубаво месно пастетче за обяд, преди да потеглите?

Адвокат Крайтън се съгласи с предложението и седна в една ниша до прозореца, който гледаше към оживената глъчка на улица на провинциалното градче. Той се наслаждаваше на редовните си посещения при клиентите в провинцията. Това бе повече почивка, отколкото работа, каза си и днес той и кимна доволно. Истинско удоволствие беше да избяга за няколко дни от праха, шума и мръсотията на Лондон.

Рано следобед Тео вървеше към дома на майка си с букет рози за дневната. Беше много горещо и на половината път тя седна на един пън под сянката на стар дъб и затвори очи, за да си почине малко. Беше прекрасно да вдиша аромата на розите и да се вслушва в ленивото бръмчене на пчелите в детелината наоколо.

— Тео? Какво правиш тук?

Гласът на Рози изтръгна младата жена от замислеността й и тя се обърна с усмивка.

— И аз бих могла да те попитам същото. По това време на деня би трябвало да имаш уроци.

Малката свали очилата си и ги изтри с крайчето на престилката си. Сините очи на Рози бяха слаби и крехки, а късогледството й не се подобряваше с годините.

— Отец Хавършам трябваше да отиде на среща с епископа и днес следобед сме свободни. Реших да се поогледам наоколо.

— Какво търсиш?

Рози вдигна рамене.

— Всичко, което случайно се мерне на пътя ми. Всяко насекомо е добре дошло.

Тео избухна в смях.

— Какво ново при вас? — попита тя и подканващо потупа дървото до себе си. Рози кимна и се настани до нея.

— Емили продължава да плаче за Едуард. Мама започва вече да се отчайва. Вчера Клари си поряза пръста. Едва не го отсече. Навсякъде имаше кръв. Клари припадна и трябваше да я свестяват с амоняк.

Това трезво обобщение изпълни Тео с носталгия и за момент мъката й стана толкова силна, че я стегна за гърлото.

— Според мен е жалко, че се омъжи за Стоунхеридж — продължи Рози, сякаш бе прочела мислите й. — Без теб вече не е същото.

— Не ставай глупава — отвърна енергично сестра й. — Ако не се бях омъжила за Стоунхеридж, щяхме да изгубим дома си. Освен това можеш да ме посещаваш по всяко време.

— Мама каза да не идвам да ти досаждам — уведоми я малката. — Поне три седмици. Вчера исках да дойда, но тя не ми позволи. Трябва да се посъветвам с теб за белите мишки. Мистър Сивата брада изглежда много затлъстял и се питам дали пък няма да се окаже от женски пол. Смяташ ли, че е възможно мишката да е бременна?

— Да, ако е женска — отговори разсеяно Тео, защото бе чула тропот на колела по чакъла на алеята към къщата.

— Кой може да е?

Тя стана и скоро зад завоя се появи файтончето на „Герба на Дорчестър“. На седалката беше адвокат Крайтън. Щом я видя, той дръпна юздите.

— Добър ден, лейди Тео — поздрави той с искрена радост. — И лейди Розалинд. Надявам се, че сте добре.

— Много сме добре, благодаря — отговори Тео. Как можа да забрави, че адвокатът имаше навика да посещава клиентите си в Дорсет по това време! Той щеше да се почувства неловко, ако разбереше, че никой не е очаквал пристигането му, затова тя се усмихна сърдечно и рече: — Радвам се да ви видя отново, мистър Крайтън. Само момент, ще ви придружа до къщата. — Тя се обърна към сестра си и й подаде букета.

— Бъди така добра да отнесеш цветята на мама, Рози.

Малката кимна и зарови лице в ухаещите рози.

— Ще дойдете ли и при мама, мистър Крайтън?

— Със сигурност ще си позволя да изкажа почитанията си на лейди Белмонт, лейди Розалинд — отвърна сковано адвокатът.

— Тогава отивам да я предупредя! — Рози, откровена както винаги, се отдалечи бежешком.

Тео се усмихна, надявайки се, че Крайтън не е забелязал нищо. Майка й намираше, че адвокатът е безкрайно досаден, но никога не му го показваше.

Тео се качи във файтона, без да поеме протегнатата ръка на Крайтън, седна на капрата до него и махна за довиждане на Рози. Дребният кон продължи да се изкачва към господарската къща.

— Позволете да ви изкажа благопожелания по случай сватбата ви, лейди Тео — каза адвокатът и направи лек поклон. — Ако позволите да кажа, намирам, че въпросът се уреди най-добрия начин.

— Да, и аз мисля така — отвърна Тео, макар че никак хареса избраните от него думи.

— Трябва да се уредят още някои делови въпроси — продължи Крайтън, докато бършеше запотеното си чело. — Но за детайлите ще се погрижим по-късно, когато проведем обичайния разговор за инвестициите и вложените суми, събрани от арендаторите.

— Наистина ли има неуредени въпроси? — попита с интерес Тео.

Тя усети как адвокатът изведнъж се скова. След малко се покашля нервно и отговори уклончиво:

— О, само някои подробности.

— Какви подробности? — Тео смръщи чело. — Завещанието на дядо изглеждаше напълно ясно.

Адвокатът се закашля и лицето му почервеня. Когато овладя, обясни с прекъсвания:

— Имам предвид зестрата, лейди Стоунхеридж… искам кажа… остава въпросът със зестрата на сестрите ви. И за вашата собствена част от наследството. Въпросът трябва да се уреди юридически безупречно.

— Разбирам. — Любопитството на Тео нарастваше. Има чувството, че адвокат Крайтън не казва истината. Или поне, не цялата истина.

Ала преди да успее да го разпита, двамата вече бяха пристигнали пред къщата.

Когато файтончето спря пред парадното стълбище, Силвестър седеше в работната си стая и четеше брошура за сеитбообращенията — тема, която Тео и Бюмон обсъждаха като истински специалисти и от която той нямаше ни най-малко понятие. За съжаление тайните на селското стопанство бяха за него затворена книга — и това не беше изненадващо, като се имаше предвид, че е прекарал последните петнадесет години в армията. Освен това не можеше да изтрие от ума си подигравателната забележка на Тео, че в сравнение със земите на Стоунхеридж имотът на семейство Гълбрайт е като лилипут. Гълбрайтови бяха бедните роднини и дори да беше проявил интерес към земеделието, той не би могъл да събере познанията на Тео.

Сигурно старият граф е бил бесен, че един ден голямото имение ще премине в ръцете на мъж, който не е бил обучаван за земевладелец. Човек, който не разбира нищо от селскостопански методи и техники, който няма понятие от разнообразието и многопластността на задачите, които включва управлението на един имот.

Силвестър направи разкаяна гримаса. При подобни обстоятелства сигурно и той щеше да се чувства така. Може би зад завещанието на стария дявол се криеше нещо повече от чиста злоба.

Тъкмо когато се обърна към отворения прозорец, той чу тракане на колела и се надигна, за да види кой идва. Като забеляза адвокат Крайтън, по гърба му потече студена пот и кръвта запулсира във вените му.

„Велики боже! Тео във файтона с адвокат Крайтън!“

Какво, по дяволите, правеше тук адвокатът? Защо бе дошъл, без да го предупреди? И какво е казал на Тео?

Силвестър пое дълбоко въздух и зачака пулсът му да се успокои. Защо беше тази внезапна паника? Вече нямаше значение дали Тео ще узнае истината за завещанието на дядо си. Той бе получил наследството си и никой не можеше да му го отнеме.

Не. Стига се е самозалъгвал. Мисълта, че ще разкрият измамата му, го изпълваше с отвращение. Той щеше да живее с ужасната си тайна, докато умре… или докато Крайтън не се разбъбри. Всъщност, достатъчно беше адвокатът да каже нещо, което да събуди подозренията й, и острият й ум веднага щеше да стигне до истината.

Силвестър си наложи да изглежда спокойно и влезе в преддверието тъкмо когато Тео и адвокатът влязоха в къщата.

— О, Силвестър — поздрави го, примигвайки Тео, защо навън беше много светло, а вътре — сумрачно. — Адвокат Крайтън току-що е пристигнал от Лондон. Има обичай да ни посещава по това време на годината. Съжалявам, тази сутрин забравих да те предупредя, че идва обикновено на петнадесето число този месец.

Тя знаеше, че Силвестър ще се разсърди на забравянето й, но все пак така беше по-добре, отколкото да нарани чувствата на адвоката.

— Точно така, милорд — добави Крайтън, пристъпи напред и протегна ръка за поздрав. — Имам и други важни клиенти в тази област, занимавам се с делата им, затова с годините добих навика да ги навестявам два пъти годишно. — При тази забележка той се опита да се засмее, но на лицето му се изписана несигурност. Май беше забравил, че петият Стоунхеридж е още по-мрачен и нетърпелив от предшественика си.

— Това е чудесно — отвърна подчертано хладно Силвестър и разтърси протегнатата ръка. — Тогава заповядайте в работната ми стая, за да се занимаем с въпросите, които ви интересуват.

Той хвърли бърз поглед към Тео, но не откри нито в лицето, нито в поведението й нещо, което да му покаже, заподозряла ли е истината. Добре. Очевидно адвокатът не е казал нищо, което да събуди любопитството й. Облекчена усмивка смекчи строгите му черти.

— Моля те, Тео, кажи на Фостър да донесе нещо освежително в работната стая — предложи той и тръгна по коридора.

— Фостър знае какво трябва да направи — отговори тя и ги последва.

Внезапно Силвестър осъзна, че тя се готви да вземе участие в разговора, и усети присвиване в стомаха. Вероятно е участвала в срещите с адвоката, докато е бил жив дядо й и не смята, че нещо трябва да се промени.

Силвестър отвори вратата, пропусна адвоката да влезе, остана на прага и рече спокойно:

— Не знам колко време ще трае разговорът, Тео, но ако искаш, след това ще отидем да стреляме по патиците в Уебстърс Понд.

Тео примигна объркано и в първия момент не разбра какво иска да й каже. Стана й ясно едва когато той се приготви да затвори вратата под носа й.

— Момент, момент — рече бързо тя. — И аз ще вляза.

Силвестър въздъхна и обясни спокойно:

— Не, Тео, боя се, че няма да влезеш. Предпочитам да уреждам деловите си работи сам. Винаги съм го правил и не виждам причина да променя отдавнашния си навик.

— Аз също — отговори гневно тя. — През последните три години участвах във всеки разговор между дядо и адвоката — това е мой навик и не виждам причина да го променя.

Тя вирна брадичка, голямата, красива уста образува тънка линия и всеки сантиметър от стройната й фигура излъчваше гняв и решителност.

— Съжалявам, но в този случай се налага да промениш навика си — отговори сдържано Силвестър, решен да сложи край на дискусията. Адвокатът сигурно вече се питаше какво означава този шепот на вратата. Лордът енергично отстъпи назад и затвори вратата под носа на жена си.

Тео зяпна невярващо тежката дъбова облицовка. Понечи да натисне бравата, но във вътрешността й се обади предупредителен глас и я спря. Не биваше да прави сцена пред адвоката. Знаеше, че ако сега нахлуе в стаята, Силвестър няма да й прости, че го е поставила в неудобно положение.

Трепереща от гняв, тя се врътна да си върви. Точно в този момент се появи Фостър с табла, на която — естествено — имаше три чаши. Икономът и за миг не би си помислил, че лейди Тео няма да участва в разговора.

Бясна от гняв и объркана като никога досега, Тео излезе навън. Какво ставаше тук? Защо адвокатът бе споменал, че има неуредени въпроси? Дали имаше нещо, което засяга графа и което тя не бива да знае?

Тео не беше недоверчива по природа, но разсъждаваше логично и не намираше разумна причина, поради която Силвестър би я отстранил от разговора с адвоката. Досега беше присъствала на всеки разговор с управителя на имота и с арендаторите — защо при посещението на адвокат Крайтън да е различно?

Без да е взела съзнателно решение, тя се върна бързо в къщата и отиде в библиотеката. Работната стая на графа беше част от библиотеката. Някога, преди много години — вероятно по време на едно от многото политически и религиозни преследвания, разтърсвали страната, някой Белмонт е заповядал да зазидат част от камината и е създал малко, но достатъчно скривалище, свързано с камината в работната стая.

Тео бе открила нишата като дете — в една коледна вечер, докато играеше на криеница със сестрите си и Едуард. Сега си каза, че тогавашното й откритие може да й бъде от голяма полза.

Тя натисна скритото копче в плочата във вътрешната на огромната празна камина и плочата се завъртя с жално скърцане. Стаичката зад нея беше тъмна и вонеше на гнило, а миризмата на пепел и сажди беше направо нетърпима. Графиня Стоунхеридж се проявява като таен агент, помисли си бегло Тео, но това не й попречи да промъкне в скривалището. Като излезе оттук, ще е черна като коминочистач.

Тя остави каменната плоча наполовина затворена, защото не виждаше причина да седи в пълен мрак. Все пак беше нейната къща и тя не вършеше нищо незаконно — макар да съзнаваше, че постъпката й е ужасна.

Тромавият педантичен глас на адвоката се чуваше съвсем ясно, а когато прозвуча дълбокият глас на Силвестър, тя разбра съвсем ясно, че той няма търпение да изслуша подробностите описания на адвоката.

Говореха за завещанието.

— След като изпълнихте условията на починалия граф, милорд, имам удоволствието да ви връча документите за семейната собственост — обяви Крайтън.

Условия? За какво, по дяволите, говореха?

— Тогава вече имам невъзвратимо право върху цялото наследство, нали?

— Да, милорд. От деня на сватбата ви.

По гръбнака на Тео пропълзя студ. Мъртвешки студ. Тя притисна ухо към стената.

— Имуществото на починалия лорд Стоунхеридж преминава във ваши ръце, след като изпълнихте условието му, а според допълнителните клаузи в завещанието вие сте длъжен да оформите сметки на името на другите три дъщери на Белмонт.

— Това се разбира от само себе си.

— Подготвил съм документите, милорд. Бъдете така добър да подпишете всеки поотделно. Ето тук, най-отдолу. А аз ще потвърдя подписа ви.

— За всяко от момичетата са определени двайсет фунта от наследството. — Силвестър явно четеше, преди да го подпише. — Щедра зестра.

— Така е, милорд, но Стоунхеридж е богато имение и спокойно може да се лиши от тази сума. — Гласът на адвоката прозвуча необичайно рязко.

— Разбира се — отвърна спокойно графът. — С такава зестра Клариса няма да има проблеми да си намери съпруг. Едуард Феърфакс ще посрещне Емили с още по-голямо въодушевление. Момичетата заслужават обич и уважение… дори малката Рози не е лишена от очарование въпреки очилата.

Тео стисна ръце в юмруци, разтърсвана от безсилен гняв. Заби длани в ноктите си, защото не беше съвсем сигурна, че разбира какво се говори. Но не, истината беше само една.

— А сега за имуществото на лейди Стоунхеридж — продължи адвокатът и се покашля по своя изнервящ начин. Тео неволно си го представи как оглежда помещението, сякаш търси най-подходящите думи. — Не мислите ли, че милейди трябва да присъства поне на тази част от разговора ни, милорд? — осмели се да предложи той.

— Няма нужда — гласеше краткият отговор. — Аз ще й обясня всичко, което трябва да знае.

В гърдите на Тео се надигна безсилен гняв. Въпреки това не намираше думи за подозрението си — то й изглеждаше просто невъзможно.

От деня на сватбата ви. Невъзвратимо право върху наследството от деня на сватбата.

Тя продължи да слуша внимателно, докато адвокатът изреждаше условията за нейното наследство. Ако надживее съпруга си, ще бъде богата вдовица. Ако има деца, те ще се възползват от богатството. Очевидно Стоунхеридж не е измислил тези условия, а мистър Крайтън му ги диктува.

Всичко това беше дело на дядо й.

Чрез нея Стоунхеридж се е сдобил със земята и титлата, но поемайки наследството, е поел и известни задължения, наложени му от дядо й.

Значи старият граф не е оставил семейството си на произвола на съдбата!

Но какво бе причинил на нея, на Тео? На любимата си внучка! Защо я обвърза с тяло и душа за един мъж, към когото в момента тя изпитваше само отвращение? Мъж, който я измами и я манипулираше. Мъж, който я привлече в капана на брака, сложи край на независимостта й и отне възможност за избор в бъдещето. С гладкия си змийски език Гълбрайт убеди майка й, че е великодушен и честен човек, който ще изпълни задълженията си към семейството на жена си от чувство за дълг и за да запази семейната цялост.

А той беше всичко друго, само не и почтен! Той беше лъжец! Алчен лъжец!

Замаяна от чутото, Тео изслуша разговора до края, макар че подробностите не я интересуваха особено. Но сега беше наясно какво е станало, трепереше от гняв и беше сляпа и глуха за всичко друго, обзета от натрапчивата идея да сложи край на тази отвратителен фарс, да се отърве от този отвратителен, коварен манипулатор. Но преди това ще му каже очите какво мисли за него.

Въпреки гнева тя чу отново гласа на съпруга си, който бе обещал, че никога няма да използва страстта й против нея. Че тя може да му има доверие, че той ще споделя страстта й и ще се губи в нея, както тя се губи в него. Всички тези, думи са били безсрамни лъжи. Тя му се отдаде честно и изпълнена с доверие, а той я притежаваше с хладнокръвна алчност. Възползваше се от нея, използваше страстта й като средство към целта.

Тео стисна зъби и се плъзна безшумно от скривалището си. Върна каменната плоча на мястото й и хукна към стаята си, за да измие праха и саждите. Лицето й в огледалото беше смъртнобледо, в очите й светеше болка, толкова дълбока, че сякаш някой дълбаеше вътрешностите й с нож. За първи път от двайсет години чувството й за собствена стойност беше разрушено — вече не знаеше коя е и каква е. И това в собствения й свят, където всички я глезеха и й се радваха. Досега се смяташе за полезен човек, познаваше способностите си. Сега обаче самоувереността й бе изчезнала. Собственият й мъж я беше стъпкал в праха. Един чужденец бе проникнал в живота й и й бе отне всичко, което имаше значение за нея.

14.

— В бъдеще, когато имаме да уреждаме делови въпроси мистър Крайтън, ще го правим в града — заключи Силвестър и стана от мястото си зад писалището, за да покаже, че разговорът е приключил. — Достатъчно е да ми изпратите кратко писъмце с молба за среща. За в бъдеще смятам да прекарам доста време в Лондон, така че срещата ще се уреди без проблеми. Предпочитам да уреждам юридическите въпроси във вашата кантора, а не в дома си.

Адвокат Крайтън кимна смутено.

— Надявам се, че не ви попречих, милорд. Но аз от години посещавам клиентите си в провинцията… два пъти годишно, за да изкажа почитта си…

— Няма нищо. — Силвестър го накара да замълчи с нетърпеливо движение на ръката. — Оценявам загрижеността ви, но не е нужно да повтаряте посещението си.

— Да, милорд… естествено, милорд — промърмори нещастно Крайтън, докато Силвестър звънеше за иконома.

— Погрижете се файтонът на мистър Крайтън да чака пред вратата, Фостър — рече графът, когато Фостър се появи на вратата.

Значи нямаше да има покана за обяд. Бяха му предложили само чаша бордо и графът не се сети да я напълни отново. Положението в Стоунхеридж Менър се бе променило сериозно, и то не към добро. Адвокатът взе шапката от чантата си и се запъти към вратата в лошо настроение. Графът го отведе до вратата, стисна бегло ръката му и се върна в кабинета си, без да го изчака да тръгне. Напълно съзнаваше, че се държи неучтиво, но нямаше търпение да се отърве от него, преди Тео да се появи отново.

Известно време обикаляше в малката стая като тигър в клетка, обмисляйки следващата си стъпка. Тео сигурно беше бясна, че я е прогонил от вратата на кабинета си, но след като опасността беше отминала и Крайтън нямаше да се появи отново без предупреждение, той можеше да си позволи някои малки отстъпки и да заглади настръхналата й перушина.

Тази сутрин й бе предложил да вземат пушките и да отидат на Уебстърс Понд. Хенри го бе уверил, че мястото е отлично за лов. С изключение на няколко бракониери там не ходел никой, защото езерото било част от земите на Стоунхеридж.

Може би ще й хареса да се състезават. Тео обичаше предизвикателствата и никога не му отказваше, все едно за какво става дума. При тази мисъл той се усмихна с безкрайно облекчение и едва сега осъзна колко нервен и неспокоен е бил, откакто Крайтън се появи неочаквано в дома му. Наистина ли беше минал само час? Струваше му се невъзможно да живее до края на дните си с тази ужасна тайна, но не виждаше причини да каже на Тео.

Силвестър тъкмо тръгна към вратата, когато тя се отвори. Тео влезе безшумно в помещението и грижливо затвори.

Любезните думи заседнаха в гърлото му. Лицето и беше смъртнобледо, очите й изглеждаха мътни и хлътнали.

— Значи приключихте разговора с мистър Крайтън, милорд? — Гласът й прозвуча учудващо безизразно.

— Да сключим мир, Тео — помоли той, пристъпи с усмивка към нея и й протегна ръка. — Знам, че си свикнала да участваш в разговорите, но…

— Но този път обсъждахте неща, които не са предназначени за моите уши, нали — прекъсна го тя със същия безизразен глас както преди. И преди той да е успял да намери думи за отговор, продължи: — Някога мислили ли сте, че аз съм твърде висока цена за земята, милорд? Но предполагам, сте били готов да платите всяка цена.

— Ти си подслушвала? — Цялата кръв се отдръпна от лицето на Силвестър и той я погледна втренчено, твърде слисан, за да проумее цялото значение на това разкритие.

— Да, подслушвах — отговори твърдо Тео. — Грозен навик, нали? Но не чак толкова грозен, колкото измамата и манипулацията, милорд. Питам се дали дядо ми ви е познавал? Дали е знаел какъв алчен, непочтен мъж ще завладее тялото на внучката му.

— Стига толкова, Тео! — Трябваше да овладее ситуацията и да прекъсне този ужасен, разрушителен монолог, преди са казали или извършили нещо непоправимо. — Трябва да ме изслушаш.

— Да те изслушам? Мисля, че те слушах достатъчно, Стоунхеридж. Ако не те бях слушала, сега нямаше да съм вързана с един отвратителен, коварен измамник.

— Престани, Тео! Веднага! — Чувството за вина отстъпи място на див гняв, докато горчивите й думи летяха като отровни стрели през малкото помещение. — Нека да разговаряме като разумни хора. Разбирам как се чувстваш, но…

— О, той разбирал! — изкрещя тя и очите й засвяткаха. — Ти ми отне всичко и се осмеляваш да твърдиш, че разбираш какво ми е? — Тя изплака отчаяно, завъртя се и излезе от стаята.

Силвестър остана на мястото си. Дълго стоя като вцепенен, докато обвиненията й отекваха в ушите му. Те съдържаха една ужасна истина, но въпреки това тя беше черно-бяла истина, несъответстваща на многопластовите размишления предшествали този брак. Тео, своенравната, праволинейна, свободомислеща циганка, рисуваше своя свят с твърде прави линии на въглена, без да допуска нюанси, полусенки или вълни.

Как да я убеди, че не той, а дядо й е измислил този ужасен план? Той бе планирал и аранжирал всичко и Силвестър беше само жалка пешка в голямата шахматна игра на стария дявол. Също като Тео.

Силвестър изруга полугласно, обърна се рязко и заходи напред-назад по стаята. Изпълнените с омраза думи на Тео гърмяха в главата му, в ритъма на кръвта му. Непочтен, измамник, коварен. Накрая в главата му се възцари хаос. Непочтеният измамник би се предал на врага без бой. Той би гледал как избиват хората му, би предал без поречия полковото знаме, би обрекъл оцелелите от полка си на жалък живот в мръсен френски затвор…

Силвестър затвори очи, за да прогони ужасните образи. Притисна ръце върху ушите си, за да заличи гласа на генерал лорд Ферингъм, който по време на военния съд най-ясно изразяваше презрението си към обвиняемия. Каква полза, че го освободиха от подозрение, след като председателстващият съда генерал не вярваше в невинността чу? Когато обявиха присъдата, всички присъстващи в залата се отвърнаха от него…

А сега собствената му съпруга бе запратила в лицето му същите обвинения! В очите й светеше същото презрение. Това беше повече, отколкото можеше да понесе.

Силвестър излезе от кабинета си почти без да съзнава какво прави.

— Къде е лейди Тео?

Фостър, който тъкмо минаваше през преддверието, спря уплашено. Гласът на графа бе прозвучал необичайно остро, а онова, което видя на лицето му, съвсем го стъписа.

— Го… горе е, мисля, милорд — заекна той. — Нещо не е наред ли?

Без да отговори, графът мина покрай него и забърза нагоре по стълбата, вземайки по две стъпала наведнъж. Фостър го проследи с неодобрителен поглед. Затръшването на врата наруши следобедната тишина в къщата и икономът веднага разбра, че се е затръшнала вратата към стаята на графинята. Нещо се беше случило и по изключение той не знаеше как да се държи. Дали да се намеси? Може би да прати камериерката при лейди Тео под някакъв претекст? Или да отиде лично? Почака малко, но в къщата отново се възцари тишина. Треперейки, Фостър се върна в кухнята и се зае да лъска сребърните прибори.

Все така бледа и гневна, Тео погледна съпруга си, който бе нахлул в стаята й, без да почука. Въпреки това не се уплаши.

— Какво, вече не мога да остана сама и в собствената си стая, така ли? — попита тя с ледено презрение. — Вече знам, че цялата къща ви принадлежи, лорд Стоунхеридж. Вероятно не бива да искам…

— Млъкни, Тео! — заповяда той и посочи леглото, на която беше разтворен куфар. — Какво, по дяволите, правиш?

— А ти как мислиш? — попита рязко тя, извади от чекмеджето нощница и я хвърли върху купа други дрехи. — Отивам при мама. Вдовишката къща е част от имота, но ти нямаш власт там! Крадливите ти пръсти не успяха да се докопат и до нея! — Гласът й прозвуча задавено и тя изтри гневно сълзите от очите си, преди да събере четките и гребените от слонова кост и да ги захвърли върху нощницата. Тя не гледаше Силвестър и не видя израза на лицето му, когато продължи да говори. Беше напълно сляпа в яростта и болката си. — Вдовишката къща е законно наследство на моята майка и дори един коварен лъжец и измамник не е чак толкова подъл, да нахлуе в къщата на една беззащитна жена.

Повторените обвинения най-сетне отприщиха гнева на Силвестър и предизвикаха неудържимо желание да й причини бока. Въпреки това той се овладя и не стигна до насилие.

— Кълна се в бога, ти ще оттеглиш обвинението си — изсъска той. — Това и всички останали обиди, които хвърли в лицето ми през последния час.

— Никога! — отвърна вбесено Тео, промени едва забележимо позата си и го изгледа крадешком, за да предвиди следващата му стъпка.

Силвестър направи крачка към нея и очите му засвяткаха от гняв. Тео грабна четката за коса от куфара и я хвърли по него с всичка сила. Улучи го в рамото. Силвестър изруга, сведе глава, когато една обувка последва четката й, за да го цапне по лицето. Тео хвърляше по него всичко, което й попадне — възглавници, книги, обувки, дрехи, — обзета от безумното желание да го улучи.

— Проклета циганка! — изрева той, когато една стъклена фигура профуча в непосредствена близост до ухото му и се удари в стената. Хвърли се към Тео, сграбчи я през кръста и я вдигна във въздуха, преди тя да е успяла да замахне за нов удар.

Тео бълваше проклятия със силата и изразността на оборски ратай и Силвестър изведнъж осъзна, че е познавал върха на айсберга. Жена му притежаваше изключително богат речник. При други обстоятелства това прозрение сигурно щеше да го развесели.

Само след миг Тео се видя притисната в ъгъла на стаята с лице към стената. Силвестър я сграбчи грубо за китките и изви ръцете й на гърба — не болезнено, но по начин, който възпрепятстваше движенията й. Тялото му се притисна зад нейното и го задържа, за да не й остави никакво пространство за действие.

— Най-после — проговори задъхано той. — А сега ще си вземеш думите назад, Тео. Всяка проклета обида.

Тя отново запрати към него грозно проклятие. Напрегна всички сили, за да се опита да се освободи от коравото тяло, което я притискаше в ъгъла. Твърдото му тяло беше непреодолима бариера — като желязна стена. Усетил движенията й, Силвестър вдигна коляно, заби го в гърба й и я притисна още по-здраво към стената.

Усещаше как съпротивата пулсира на вълни в напрегнатото й тяло, но успя да съсредоточи цялото си същество във волята да спечели тази битка. Дълбоко в себе си бе осъзнал, че не би могъл да търпи презрението на жена си. Беше изтърпял достатъчно презрение и пренебрежение от мъже, чието мнение ценеше, от мъже, които беше смятал за приятели и другари, и не вярваше, че някога раните му ще зараснат напълно.

— Искам да ме изслушаш — изрече овладяно той. — Ти имаш пълното право да се гневиш… имаш право да чуеш обяснението ми…

— Как смееш да говориш за права и обяснения, след като ми отне всичко…

— Остави ме да се доизкажа! — прекъсна я решително той. — Ти знаеш само половината от историята, Тео.

— Пусни ме! — извика тя и отново се опита да се освободи, макар да знаеше, че е напразно.

— Ако оттеглиш обидите си, ще те пусна. Няма да търпя ти или който и да било друг да ме нарича подлец.

Най-сетне настойчивият му глас проникна в пелената от гняв и объркване в съзнанието й. Тя си припомни смътно, че бе употребила думата „подъл“ сред многото обвинения, който беше хвърлила в лицето му, без да се замисли. Топлите ръце на Силвестър стискаха китките й и тя усещаше как кръвта пулсира във върховете на пръстите му. Дъхът му галеше кожата й и непобедимата сила на тялото му отново я обгърна и я погълна — точно това ставаше, когато се любеха. Объркването на Тео нарасна, когато тялото й много бързо си припомни страстта, на която се наслаждаваха заедно.

Силвестър усети промяната в нея. Усети как объркването надделя над гнева и подкопа ожесточената съпротива.

— Хайде да престанем — помоли нежно той и помилва пръстите й.

Близостта му беше повече, отколкото Тео можеше да понесе. Искаше отново яснотата на гнева, твърдото знание за неговото предателство. Той се бе възползвал от тялото й, за да я предаде, и сега правеше същото.

— Добре — прошепна тя, тласкана от отчаяния напор да избяга от близостта му. — Добре, вземам обидите си обратно. Нямам доказателство, че си подлец.

Силвестър издиша шумно и я пусна. Тя го погледна, не видя ни най-малко задоволство, че я е принудил да капитулира. Лицето му беше хлътнало, очите изглеждаха мъртви. Приличаше на човек на път към бесилката.

— А сега да говорим разумно — предложи той.

Тео се отдели от хлабавата му хватка.

— Нямаме за какво да говорим. Не искам да стоя в една стая с теб. — И се запъти към вратата, но не стигна далече. Силвестър моментално я последва.

— Никъде няма да отидеш! — изкрещя той и затръшна вратата. Облегна се на дебелото дърво и продължи със същото отчаяние: — Дяволите да те вземат, Тео, ако се наложи, ще те заключа тук, но ще ме изслушаш. — За момент затвори изтощено очи и започна да разтрива слепоочията си с палец и показалец. — Няма никаква полза, ако избягаш.

— И защо да те слушам? — попита тя. — Ти си лъжец и лицемер! Защо да повярвам и една дума от онова, което ще ми кажеш?

— Защото никога не съм те лъгал — отвърна тихо той.

— Какво? Нима си толкова нагъл, че да отречеш… — Тя му обърна гръб. — Отвращавам се от теб.

По бузата на Силвестър заигра мускул, около стиснатите му устни легна бяла сянка, но той отново се пребори със себе и гласът му прозвуча спокойно:

— Искам просто да помислиш, Тео. Моите действия са диктувани от дядо ти. Той измисли условията на завещанието. Нямам обяснение за основанията му, мога само да предполагам някои неща. — И й обясни подробностите по завещанието.

Тео го гледаше, сякаш е праисторическа находка.

— И смееш да обвиняваш дядо ми за своята алчност? Ти си дал съгласието си за това отвратително завещание. Ти ме лиши от свободата ми, отне от сестрите ми полагащата се част от имението, за да имаш всичко. И се представи пред нас като великодушен благодетел, готов да направи, каквото трябва… Велики боже, не мога да те понасям! Искам да изляза оттук!

Последните думи бяха истеричен крясък и тя се опита да мине отново покрай него, но Силвестър не се отмести от вратата.

Случи се съвсем внезапно. Внезапно пред очите му засвяткаха ярки бели светкавици и по тила му пропълзя добре познатата зловеща болка. Защо точно сега, запита се и безмълвно простена от болка.

— Махни се от пътя ми! — изкрещя отново Тео и го блъсна в гърдите, но въпреки страха и отчаянието си той усети, че е изгубила много от предишната си сигурност.

Защо точно сега? Пред очите му отново избухнаха бели светкавици и сърцето му заби лудо. Много скоро ще го обземе добре познатата паника. Непременно трябваше да се справи с нея, защото идващото мъчение щеше да стане още по-страшно.

Тео го гледаше уплашено. Веднъж вече го беше виждала в това състояние, но не можеше да си спомни кога точно. Силвестър буквално се смаляваше пред очите й и скоро щеше да се превърне в слаба обвивка, лишена от всички мускули и жили.

— Добре, върви си — прошепна задавено той и се отмести от вратата.

— Какво ти е?

— Излез оттук!

Просто така? До преди минута настояваше да си изяснят отношенията, а сега я гонеше от стаята без всякакви обяснения. Изведнъж Тео престана да изпитва предишната сигурност. Да, тя не искаше вече да избегне предстоящия сблъсък. Може би имаше аспекти, които тя не разбираше. Може би наистина имаше обяснение, основателна причина, разумна причина. Дядо й със сигурност е имал причини да постъпи така.

— Но аз искам…

Тео не можа да продължи. Силвестър не каза нищо, но изразът на лицето му я накара да замълчи. Очите му святкаха страшно, устата му се разкриви от непоносима болка. Тео отвори вратата, но той се обърна и залитайки, се запъти през свързващата врата към собствената му спалня.

Тео спря в коридора и пое дълбоко въздух. Вече знаеше кога е видяла Силвестър в това състояние — при първата им среща край потока, когато тя ловеше пъстърви. Какво ставаше с него? Пак ли се бе появило „неразположението“, което тогава го задържа два дни в стаята му?

Веднага след това тя чу звънеца от стаята му, а само след минута дотича задъханият Хенри. Той промърмори някакво извинение, мина бързо покрай нея и изчезна в спалнята на графа. Изтощена и объркана, Тео слезе в преддверието. Изпитваше странно усещане за самота: сякаш Силвестър я бе отвел в тъмна гора и я бе изоставил там. Гневът й беше отлетял и без неговата опора тя се чувстваше безпомощна срещу болката и отчаянието.

Без да знае какво трябва да направи, тя излезе навън. Наближаваше вечерта и въздухът беше свеж и приятен. Много искаше да отиде при майка си, но нещо я спираше. Съзнаваше, че това е импулс на разглезено дете, но съпротивата й се дължеше на нещо много по-важно от то прозрение. В този момент не беше в състояние да разкрие пред всички, че мъжът, който, упорито я беше ухажвал и преследвал, се е оженил за нея заради богатството й. Дори с майка си не можеше да говори по тази тема. Нямаше никакво значение коя и каква е — тя беше просто средство към целта, цена, която той е трябвало да плати за наследството си.

Сълзи запариха в очите й и тя замига гневно, за да ги прогони. Не, няма да плаче, нито ще моли за утеха. Може би някой ден ще е в състояние да разкаже историята, без да изпитва това мъчително чувство на унижение, но дотогава трябва да си възвърне силата и волята.

Тя прекоси розовата градина и потърси хладината на скалния връх над залива. Когато стигна до просторната, обсипана със светлосини незабравки морава край скалата, тя видя, право към нея препуска конник. Във фигурата му имаше нещо познато и тя примигна срещу лъчите на залязващото слънце. После засенчи очите си с ръка и тогава го позна.

— Едуард! — извика тя и хукна да го посрещне.

Ездачът пусна коня си в галоп и измина разстоянието между двамата само за секунди.

— Тео! — извика той и стегна юздите. — Толкова се радвам да те заваря вкъщи. Непременно исках да те видя.

— Едуард! — Тео вдигна глава към него и се засмя. За момент се възцари мълчание, изпълнено с толкова неизречени емоции, с толкова мисли, че тишината сякаш крещеше.

Едуард все още седеше на седлото. Левият празен ръкав на жакета беше закрепен с игла отстрани, дясната ръка стискаше юздите. Той се смъкна тромаво от коня и това движение беше в такова ярко противоречие с предишната елегантност и гъвкавост, че Тео едва не изпищя.

— Все още не съм се научил да управлявам тялото си — поясни с тъжна усмивка той. — Чувствам се излязъл от равновесие, Тео. Понякога побеснявам, че съм толкова несръчен и несигурен.

— Ще свикнеш — отговори утешително тя и се хвърли в прегръдката му. Той я прегърна с една ръка й я притисна с огромна нежност и привързаност. — Мили боже, ако знаеш колко ме беше страх за теб…

— За всичко съм виновен аз, дяволите да ме вземат — призна Едуард, скрил лице на гърдите й. — Моето собствено проклето лекомислие и глупост ме тласнаха в засадата, Тео. Сега трябваше да съм мъртъв!

— Не искам да чувам такива думи! — Тео се откъсна от прегръдката му и впи поглед в лицето му. Едуард изглеждаше остарял. Болката и страданието бяха вдълбали неизличими бразди около устата и очите му, но в зелените зеници все още святкаше онази особена светлина, а устата се усмихваше подигравателно.

— Видя ли се вече с Емили?

Едуард поклати глава.

— Пристигнах у дома едва снощи. Днес тръгнах към къщата на майка ти, но реших първо да се видя с теб. — Той притисна ръка върху челото си и очите му внезапно помрачняха. — Искам да ме придружиш.

Тео го разбра веднага. Познаваше чувствителната душа на Емили и разбираше, че Едуард не иска да се яви пред нея в сегашното си състояние.

— Емили беше отчаяна — обясни спокойно тя. — Но много ще се радва да те види.

— Наистина ли ще се радва? — Ала Едуард сам отхвърли самосъжалителния въпрос с типичната си рязкост. — Е, ще дойдеш ли с мен? Да доведа ли Дулси, или ще отидем пеша?

— По-добре да отидем пеша — отвърна Тео, обзета от отвращение при мисълта да се върне в Стоунхеридж и да си развали радостта от срещата с Едуард с досег до мрачната атмосфера на дома й.

Едуард спря за момент и я измери с изпитателен поглед. Тео се прокле за глупостта си. Той открай време имаше способност да усеща най-съкровените й чувства.

— Няма ли първо да поздравя съпруга ти? — попита той.

— Не сега — отвърна остро тя. — Той е зает.

— Така ли? — промърмори Едуард, без да откъсва поглед от нея. — Трябва да кажа, че вестта за сватбата ти много ме изненада. Стана толкова внезапно…

— Наистина — потвърди тя, неспособна да прикрие горчивината в гласа си. — Четири седмици от началото до края. Когато е взел решение, Стоунхеридж не се колебае.

Той се намръщи подозрително.

— Какво става, Тео?

Не. Даже на Едуард не би могла да каже, въпреки че нямаше тайни от него, не се срамуваше и не се смущаваше да му поверява и най-съкровените си мисли. В момента не можеше да каже дори на него. Той си имаше достатъчно собствени грижи и болки и тя нямаше право да го товари с проблемите си, дори да би могла да ги опише.

— Нищо сериозно, Едуард. Имахме просто малко различие в мненията. — Какво омаловажаване на проблема! — Искаш ли аз да водя Робин, а ти да държиш ръката ми? — Тя се усмихна и по лицето й вече нямаше и следа от вълнение.

Едуард не продължи да разпитва. Страхуваше се от предстоящата среща с Емили и в момента този страх владееше цялото му същество.

— Разкажи ми как се случи — помоли Тео, докато двамата вървяха ръка за ръка през поляните, за да стигнат до алеята към вдовишката къща.

Той започна да разказва и тя го изслуша, без да го прекъсва. Зад трезвото описание на безумно смелата разходка край предната линия пролича ясно ожесточеният гняв, насочен срещу самия него. Зад краткото описание на ампутацията и мъчителното пътуване през цяла Испания до морския бряг пролича непоносимата болка и мъка, която беше изпитал. Но тя не превърна всичко това в трагедия. Знаеше, че Емили ще се хвърли да го утешава и че Едуард очаква от нея точно това. От старата си приятелка обаче той очакваше съвсем друго.

Когато наближиха къщата, енергичните крачки на Едуард изведнъж се забавиха.

— Не искам да я уплаша — прошепна задавено той. — Ще влезеш ли да я предупредиш?

— Да я предупредя? За какво? — попита Тео с високо вдигнати вежди. — Че годеникът й се е завърнал? За бога, Едуард някога ти доставяше удоволствие да я изненадваш. Ем обича изненадите. Да, сигурно ще избухне в сълзи, но те са от радост. Тя обича да плаче от щастие.

— Ох, Тео — въздъхна той. — Знаеш за какво говоря.

— Да, разбира се, че знам. И ти казвам, че се държиш като идиот. Върви напред!

Тя върза Робин до вратата, хвана Едуард под ръка и поведе по алеята към къщата.

— Емили, мамо, Клари, вижте кой е тук!

Елинор беше в будоара си, когато чу ликуващия глас на Тео, последван веднага от писъка на Емили:

— Едуард! О, Едуард!

Шумовете от преддверието се смесиха в бъркотия възбудени гласове и хълцане.

Елинор слезе бързо на партера, готова да се справи с неизбежната буря от емоции, която щеше да придружи пристигането на Едуард.

Когато господарката на дома се появи на стълбата, Едуард тъкмо се бе откъснал от прегръдката на годеницата си. Овладян, той направи крачка към Елинор и й подаде ръка.

— Лейди Белмонт.

— Скъпи Едуард! — Тя пренебрегна протегнатата ръка и го прегърна сърдечно. — Прекрасно е да те видим отново.

Едуард се изчерви, после решително разтърси глава.

— Лейди Белмонт… Емили… дойдох да ви кажа, че съм готов незабавно да освободя Емили от годежа.

За момент се възцари смаяно мълчание, прекъснато от Тео:

— Едуард, ти си полудял! Как можа да кажеш нещо толкова идиотско?

Преди Едуард да е успял да реагира, Емили се хвърли на гърдите му.

— Как, за бога, можа дори да си помислиш, че вече не те обичам? За мен няма разлика, никаква! Тео е права, ти си полудял! — Тя се притисна до гърдите му и захълца сърцераздирателно. Той я прегърна силно и погледна смутено към лейди Елинор, която укорително поклати глава.

— Мога ли да го видя, Едуард? — Тихият глас на Рози прекъсна неловката сцена.

— Какво искаш да видиш? — попита Едуард освободи се от ръцете на Емили и се наведе да прегърне момичето.

— Мястото, където са ти отрязали ръката — обясни делово Рози. — Кочан ли има, или са отрязали ръката точно в раменната става?

— Рози! — изкрещяха възмутено всички присъстващи.

— Това ме интересува — обясни упорито детето. — Добре е човек да се интересува от анатомия. Дядо казваше, че който не се интересува от ставащото, няма да научи нищо.

— Абсолютно си права — съгласи се Тео. — Но това не означава, че имаш право да задаваш толкова лични въпроси, непоносимо хлапе.

— Не съм непоносимо хлапе. — Рози поклати глава, без да се обижда. — Ще ми го покажеш ли, Едуард?

— Някой ден — отговори той и се засмя с другите.

Рози бе успяла да превърне кошмара му в нормален факт, който го правеше интересен и много специален за нея. Незнайно как, малката беше успяла да разсее страха му, че осакатяването му ще предизвика отвращение у хората, които го обичаха, и ще превърне любовта в съжаление.

— Зараснало ли е вече мястото?

— Да, но изглежда грозна. — Той погледна Емили над главата на детето. — Кожата е червена и често се разранява.

— Боли ли те? — Кроткият въпрос дойде от Емили.

— Когато вятърът духа от определена посока — отвърна нехайно той. — Искаш ли да се поразходим малко, мила?

— Да, с удоволствие. — Емили улови протегнатата ръка.

— Надявам се да вечеряш с нас, Едуард — извика подире им Елинор.

— Разбира се, с удоволствие, щом ме каните.

— Надявам се, че поканата важи и за мен — намеси се Тео.

— А къде е Стоунхеридж? — Елинор измери дъщеря си изпитателен поглед.

— Той вече има уговорка — обясни пренебрежително Тео. За момент тя се изкуши да излее сърцето си пред майка си, да удави в сълзи гнева и унижението и да приеме утехата, която Елинор винаги предлагаше. Но после се усмихна бегло и добави:

— Отиде по работа в Дорчестър и ще вечеря там.

Елинор кимна. Дъщеря й лъжеше. Болката в тъмносините й очи и тъгата, която излъчваше цялото й същество, не можеха да се скрият от майчините очи. Но Тео винаги се справя с проблемите по свой начин. Очевидно този проблем има нещо общо с брака й, затова беше най-добре двамата със Стоунхеридж да стигнат до решението заедно. Елинор нямаше никакво намерение да се меси в брака на дъщеря си, да играе ролята на свръхзагрижена майка. Знаеше, че повече ще навреди, отколкото да донесе някаква полза… особено когато ставаше въпрос за две толкова силни личности, като дъщеря й и Стоунхеридж.

15.

През нощта успокоителните подействаха и Силвестър потъна в спасителен сън. Събуди се на разсъмване е усещането, че е съвсем добре. Това го изпълни с еуфория — както всеки път след часовете на мъчение.

Това чувство обаче не трая дълго, защото си припомни какво беше предизвикало непоносимото главоболия — по изключение пристъпът прояви милост и трая кратко, но се яви в най-неподходящия момент.

Той отметна завивката, стана и се протегна, после отиде до прозореца, отвори го широко и вдъхна соления въздух, довеян от морския бриз. Остана така, загледан в леката утринна мъгла, и отново чу в мислите си гласа на Тео, изпълнен с отчаяние, объркване и гняв, да хвърля в лицето му ужасни обвинения.

Силвестър се обърна замислено към свързващата врата между двете спални. Вероятно жена му още спеше. При други обстоятелства би се изкушил да влезе и да я събуди по начина, който Тео толкова обичаше — с нежни ласки и страстни милувки, които ще изтръгнат от устните й сънливи звуци на блаженство, докато очите й най-сетне се отворят — дълбоки сини езера, изпълнени с чувственост, а устата й се усмихне, готова за нови наслади.

Не и тази сутрин. Вместо това Силвестър реши да се възползва от ранното утро, за да събере мислите и да подреди аргументите си. Затова се облече бързо и слезе в оръжейната. Избра си пушка със сачми и ловна чанта и напусна безшумно къщата.

Уебстърс Понд лежеше зад овощната градина, обграден от широка ивица непроходим гъсталак от къпинови храсти. Миришеше на море и влажна трева, която растеше на воля върху изгнилото дърво. Трънливите клони се впиваха в коженото му яке и драскаха панталоните от дивечова кожа. Слънцето все още беше скрито зад млечносива мъгла и блестеше на хоризонта като матово червеникав диск, но утрото вече се огласяше от весели птичи песни и сърдити крясъци на катерички. Опиянен от свежестта на лятната сутрин, Силвестър крачеше през гъсталака и се смееше на възмутените птици.

Тръгна по тясна, отдавна утъпкана, но неизползвана скоро пътека. Мястото внушаваше чувство за недокосната пустош, където почти не се отбиват хора. Ловът със сигурност ще се увенчае с успех.

Силвестър повървя още малко. Вече виждаше водата да проблясва между листата и разтвори храста пред себе си с пушката. Пред него се простираше просторно езеро, бреговете му бяха обрасли с гъста тръстика, по гладката повърхност плуваха нежно жълти и розови лилии.

Силвестър направи крачка напред към тесния бряг. В следващия миг усети силен удар в гърба и падна по лице на земята.

— Какво става тук, по дяволите? — Силвестър се обърна рязко към нападателя, по-скоро гневен, отколкото разтревожен. Над него се бе навел млад мъж с празен ръкав на жакета, забоден с безопасни на гърдите. В другата си ръка държеше пушка.

— Много се извинявам — рече Едуард, — но при следваща крачка щяхте да стъпите върху ей онова ужасно нещо. — Той посочи овалния капан с остри зъби, скрит в храстите. — Видях го само секунда преди да направите последната крачка.

— Велики боже! — Силвестър скочи и се вгледа в сивото желязо. Представи си как острите зъби се впиват в прасеца му и счупват костта. В гърлото му се надигна гадене.

— Белмонтови никога не са слагали капани със зъбци — размишляваше на глас Едуард, смръщил чело. — Вие вероятно сте лорд Стоунхеридж, сър.

Внезапно в храстите се чу шум от чупене на клони. Двамата мъже се обърнаха светкавично и вдигнаха пушки. Силвестър с изненада отбеляза, че Едуард се завъртя много сръчно и бързо намести пушката под мишница.

— Намерих капан със зъбци! — извика Тео и изскочи на полянката пред тях. Очите й святкаха гневно, устата й беше опъната в заплашителна линия.

— Тук има още един — каза Едуард, свали пушката и посочи капана с дулото.

Тео се наведе, вдигна дебело парче дърво и го мушна капана. Зъбците щракнаха с добре смазана бързина и се забиха в плячката.

— Обезвредих и другия — съобщи тя и се обърна към Силвестър с потъмнели от гняв очи. — Това твое дело ли е, Стоунхеридж? Ние никога не използваме такива капани!

Тя го гледаше с упорито вирната брадичка, всяка линия на тялото й излъчваше враждебност и предизвикателство. Очевидно нощта не беше донесла успокоение.

— Никога не бих извършил подобно нещо — отговори спокойно Силвестър. — За малко да падна в този проклет капан. Спаси ме единствено светкавичната намеса на… — Той обърна към едноръкия мъж. — Лейтенант Феърфакс, полагам.

— Да, сър. — Едуард му протегна ръка. — Надявам се да не вините нахлуването ми на ваша земя. С Тео имахме уговорка да се срещнем тук, за да стреляме по патиците.

— Скъпи приятелю, аз съм ви дълбоко задължен — отговори Силвестър и леко се усмихна. Погледна към Тео и видя, че и тя носи пушка на рамо. — Три глави, една мисъл, това е очевидно.

Тео изглеждаше дълбоко замислена. И, слава богу, гневът й беше отшумял.

— Според мен има някой, който не ти мисли доброто, Стоунхеридж — промълви бавно тя.

— Какво? — В първия момент Силвестър помисли, че тя намеква за себе си, но веднага се укори за глупавата мисъл.

— Първо случката със седлото на Зевс, а сега капаните — обясни тя. — Не ми се вярва да е случайност.

— Преувеличаваш — отбеляза спокойно той. — Всеки би могъл да се натъкне на капан.

— Тук рядко идват хора. Кой ти каза за езерото? Сигурна съм, че не бях аз.

Силвестър се опита да си спомни.

— Вече не се сещам… о, да, Хенри. Той ми каза, че разговарял за езерото с някого от селото.

— Кой от селото?

— Не ми каза — отвърна мрачно Силвестър.

— Някой е сложил тези проклети капани, но със сигурност не е от хората на Белмонт.

Силвестър хвърли поглед към Едуард. Младият мъж очевидно не се притесняваше от начина на изразяване на Тео. Другите също. Както изглежда само съпругът й забелязваше, че тя ругае.

— Според мен трябва да претърсим храсталака, за да проверим има ли и други капани — предложи Едуард, намери една дебела пръчка и започна да удря трънливите клони.

Тримата се разделиха претърсиха околните места и откриха още два капана.

— Направи ли ти впечатление, че са разположени по една линия? — попита Тео и обезвреди последния капан. — Точно по пътя, по който би минал ловец, идващ от господарската къща.

— Права си. Никъде другаде не намерихме капан — кимна Едуард и хвърли поглед към графа, който се взираше замислено пред себе си. — Според мен някой е намислил да причини зло на човек от господарската къща, сър. А никой в тази област не би сторил зло на Тео.

— Човекът, който е поставил капаните, не е тукашен — отсече Тео. — Ти познаваш нашите хора не по-зле от мен, Едуард, само Стоунхеридж не ги познава — добави войнствено тя.

Едуард се покашля с леко смущение.

— Може би е някой от миналото ви, лорд Стоунхеридж. Някой, който ви желае зло.

Силвестър премисли тази забележка. Очевидно беше, че някой устройва капани, в които трябва да падне той, лорд Стоунхеридж. Погледна затворените зъбци в краката на Тео и отново му стана гадно, като си представи какво можеше да се случи. Кой би могъл да иска да го нарани по такъв брутален начин? Кой желаеше смъртта му? Да, не беше водил безупречен живот, но нищо, което беше извършил, не оправдаваше такова жестоко отмъщение.

Той изгледа Тео отстрани. Жена му беше единственият човек, който имаше основания да търси отмъщение, но и никога не би сторила подобно нещо.

— Не бива да допускаме фантазията да ни отнесе в нереалното — заключи енергично той. — Не знам как се чувствате вие, но аз вече нямам особено желание да ловувам.

— Аз също — кимна Едуард.

— Тогава ви каня на закуска. Това е най-малкото, което мога да направя — заяви ведро Силвестър и се опита да прогони неловкостта си. Потупа Едуард по здравото рамо и обърна към къщата. — Хайде, Тео.

— Аз все още имам желание да пострелям по патиците.

— Няма да останеш тук съвсем сама — отвърна рязко той. Вече започваше да губи търпение. Тази жена беше непоправима.

— И защо не? — Тя изглеждаше искрено изненадана. — Знаеш ли колко пъти съм ловувала сам-сама на това езеро?

— Това е било, преди някой идиот да започне да слага зъбчати капани — отвърна гневно той.

— Но тези капани не са предназначени за мен!

— Може би не, но тук става нещо нередно. Не се дръж като глупачка, Тео.

И чия е вината, че нещата в Стоунхеридж не вървят както трябва? Присъствието на Едуард я принуди да премълчи горчивото обвинение. Онова, което трябваше да й принадлежи й беше отнето. Добре познатите места се променяха пред очите й, ставаха опасни и нерадостни. Сигурно скоро щеше да започне да се бои от хората, които бяха част от живота й още от най-ранно детство.

Едуард направи крачка към Тео. Веднага беше усетил тъгата й, както усещаше и емоционалното напрежение между нея и съпруга й.

— Да вървим, Тео, умирам от глад — опита се да я убеди той. — Но ако настояваш да останеш тук, ще остана с теб.

Тя се усмихна с половин уста и го последва по пътеката. Силвестър тръгна решително напред. Чувстваше се натрапник между двамата дългогодишни приятели. От вниманието му не бе убягнало, че Едуард увещава Тео с добро, докато той самият заповядва като господар.

Вдълбочен в мислите си, той стигна до господарската къща, чувайки гласовете им зад гърба си. Една непринудена закуска ще му помогне да опознае лейтенант Феърфакс. Дали младокът знае нещо за Вимиера?

В същия момент Едуард си припомни разказа на своя полковник за скандала около Силвестър Гълбрайт. През последните седмици беше зает със собствената си мъка и напълно го бе забравил, но сега си го припомни. Докато вървяха към господарската къща, Тео го държеше за ръка, но вниманието й не беше при него. Непрекъснато се сещаше за скитника, когото бе забелязала в селото, затова отговаряше кратко на редките забележки на приятеля си.

Тео сигурно не знае нищо за Вимиера, помисли си Едуард. Тази история не може да бъде разбрана от хората в провинцията, освен това се е случила толкова отдавна, че мъжът й не е сметнал за нужно да й разкрие тази своя лична тайна, представяща го в крайно съмнителна светлина. Едуард беше сигурен, че самият той не би го направил, освен ако обстоятелствата не го принудят. Но все пак нещо е причинило враждебността, с която Тео се обръща към съпруга си, помисли си той.

Едуард се взираше замислено в широкия гръб на граф Стоунхеридж, който крачеше пред него по тясната пътека. Веднага му беше станал симпатичен. Още в първия миг разбра, че го харесва. У графа имаше нещо непринудено, някакво непосредствено другарско отношение. Нито веднъж не бе споменал ампутираната ръка на новия си познат, но и не я пренебрегваше съзнателно. Погледът му се плъзна делово по празния ръкав — по същия начин, по който отбеляза цвета на очите му и телесната му структура.

Изведнъж Едуард разбра: винаги когато се е питал какъв мъж ще се хареса на Тео, си е представял човек като графа. Тео имаше нужда от силна личност, от мъж, който ще оцени искреността и откритостта й, но няма да се почувства заплашен от необикновените качества и огнения й дух. Тя имаше нужда от съпруг с жизнен опит, от равностоен партньор, който при нужда да обуздава дивата страна на нейното Аз. Накратко, от човек като графа. Въпреки това Едуард знаеше, че враждебността й към Силвестър Гълбрайт е напълно реална.

Мъжът, който се беше покатерил в короната на грамадния стар дъб на другия бряг на езерото, се смъкна от клоните едва когато трите шумни човешки същества си отидоха и птиците се успокоиха. Какъв лош късмет! Ежедневното му бдение на разсъмване тъкмо щеше да се увенчае с успех, когато се намеси онзи проклет инвалид и развали всичко. Скитникът вече беше готов да обиколи езерото и да застреля жертвата, за да не се мъчи дълго в капана. Беше намислил да използва собствената пушка на графа, за да помислят, че в отчаяните си усилия да се освободи от капана той се е прострелял сам или съзнателно е сложил край на страданията си в това пусто място. В такъв случай никой нямаше да търси мотив.

След това щеше да се върне спокойно в Лондон, да си получи остатъка от обещаната сума и да открие кръчма в Чипсайд. Сега обаче не му оставаше нищо друго, освен да се върне и да съобщи, че начинанието се е провалило. Твърде дълго се беше задържал по тези места. Пък и вече не му хрумваше каква злополука би могъл да организира.

В стаята за закуска графът беше любезен и общителен и се изяви като забавен и чувствителен събеседник. Едуард все повече го харесваше. Едва към края на разговора осъзна, че са обсъждали само неговите преживявания в Испания. Стоунхеридж говореше с охота за политическото и военно положение, но не разказваше лични спомени, макар сам да беше участвал в тази война и в двете предишни, докато Едуард беше служил в армията само година.

Такъв мъж не можеше да е страхливец! Невъзможно. Едуард имаше сравнително точна представа за мъжа, който би направил онова, в което обвиняваха майор Гълбрайт. Графът напълни отново канчето му с ейл и го окуражи да говори за раняването си, за мислите и чувствата, които го вълнуваха след ампутацията. Всичко това изобщо не подхождаше на образа на страхливец, който Едуард си представяше.

През цялата закуска Тео остана мълчалива. Виждаше как Едуард реагира на Силвестър и колко силна е потребността му да говори с човек, който е бил на бойното поле и го разбира. Родителите му несъмнено щяха да го изслушат, пред тях той щеше да разкаже друга история. Баща му искаше да слуша само за геройство, за успехи и слава, а лейди Феърфакс — за удобни квартири, добродушни селяни и смели партизани. Никой от двамата нямаше да понесе да се изправи пред реалността на войната, пред ужаса и шума, горещината и жаждата, пред писъците на ранените.

Двамата мъже сякаш бяха забравили присъствието на Тео и тя се радваше, че е така. За разлика от Едуард, тя не забеляза, че графът не говори за собствените си преживявания. Мислеше единствено за това че не знае почти нищо за своя съпруг, че той почти никога не й говори за себе си. Накратко й бе разказал за безрадостното си детство — очевидно то беше отговорно за бариерите, които беше издигнал около сърцето си. Дали онзи така наречен скитник е съучастник на човек, който иска да си отмъсти на Силвестър за нещо, което той му е причинил в миналото? След като се беше отнесъл по такъв начин с нея, беше твърде възможно да е бил несправедлив и към други хора. Тео рязко остави чашата с кафе и бутна стола си.

— Моля да ме извините, но ме чака много работа. Едуард, каня те утре с родителите ти на вечеря. Ще помоля мама да доведе момичетата и ще си направим истинска семейна вечеря, както в старите времена.

— Рози ще настоява да й покажа възхитителния си белег — простена театрално Едуард.

— Разрешавам ти да я плеснеш — засмя се Тео. — Някога винаги правеше така.

— Но тя вече не е дете — отбеляза той. — Ще питам мама, но съм сигурен, че ще се радва да те види.

— Добре, тогава ще се видим утре.

Двамата мъже се изправиха учтиво и Тео се запъти към вратата.

— Тео?

— Стоунхеридж? — Тя се обърна към него с ръка върху бравата.

— Бих желал да обсъдим някои неща. Би ли дошла след половин час в библиотеката?

Тя се поколеба. Дали да не му каже, че има друга уговорка? Но каква полза да отлага…

— Щом настояваш.

— Да, настоявам.

Вратата се затвори след Тео и Силвестър се настани отново на стола си.

— Простете, милорд, но… — Едуард спря и се изчерви.

— Не, моля ви, продължавайте — рече Силвестър и отпи голяма глътка ейл. Облегна се назад и измери с остър поглед лицето на мъжа насреща си. Тялото му беше напрегнато като тетива на лък. Какво ли щеше да чуе?

— Това изобщо не ме засяга — промълви Едуард. — Извинете, че се намесих.

— Досега не сте казали нищо — отвърна Силвестър. — Хайде, кажете какво ви е на сърцето.

— Тео не изглежда щастлива — изрече бързо Едуард. — Аз я познавам много добре.

— По-добре от мен, в това съм убеден — съгласи се спокойно домакинът, без да допусне Едуард да забележи облекчението му. Въпросите за Тео изискваха отговор, но за Вимиера нямаше какво да каже.

— Не, не вярвам, че познавам Тео по-добре от вас… — заекна Едуард и се изчерви още повече.

— Да, може би не по същия начин — кимна Силвестър така спокойно.

Червенината на Едуард се задълбочи и той сведе към канчето с ейл.

— Извинявайте. Както вече казах, това не ме засяга.

— Наистина не ви засяга — отбеляза Силвестър. — Но сте напълно прав. В момента Тео не е особено щастлива. Успокойте се, приятелю, нямам намерение това състояние да продължи дълго. Ще позволите ли да ви предложа още едно парче филе?

— Не, благодаря. Време е да си вървя.

Едуард бутна стола си и стана. Имаше чувството, че току-що е бил укорен от възрастен офицер — любезно, но категорично. Силвестър го придружи до вратата.

— Още отсега се радвам на новата ни среща утре вечер — като той и в усмивката му нямаше и следа от сарказъм. — Поздравете от мен лейди Феърфакс и сър Чарлз.

16.

Силвестър изчака гостът да се изгуби от погледа му и се прибра вкъщи със замислено изражение. Нищо не показваше, че Едуард Феърфакс е научил за скандала от Вимиера, но беше напълно възможно рано или късно някой приятел да му разкаже за него.

Скандалът щеше да го преследва до деня на смъртта му. Това безутешно прозрение днес се приемаше много по-трудно отпреди. Силвестър се върна в библиотеката, застана пред празната камина и се загледа с невиждащи очи в пепелта. Наистина ли ще живее до края на дните си в постоянен страх, че жена му ще научи? Наистина ли ще се крие в Дорсет и ще трепери от ужас всеки път, когато пристигне посетител от Лондон?

Вратата се отвори и той се обърна стреснато. На прага стоеше Тео.

— Какво се случи вчера с теб? — попита тя без заобикалки.

— Стара рана от войната, нищо повече. От време на време ми създава проблеми.

— Какви?

Той отхвърли въпроса с нетърпеливо движение на ръката.

— Получавам главоболие, Тео. Наистина няма причина да обсъждаме този въпрос. В момента има много по-важни неща за уреждане.

Отговорът не я задоволи, но тя разбра, че не може да изкопчи повече от него. Въздъхна примирено и отново си каза, че в живота му има твърде много неща, за които не желае да говори.

Но нима това имаше значение? Защо да се интересува какво се случва с него? Или какво е преживял някога? Лицето й остана неподвижно, но изразът в очите й беше на човек, който не знае дали е ловец или плячка.

— Заключи вратата — нареди спокойно Силвестър.

— Да заключа? Защо?

— Защото не искам никой да ни пречи. Остави ключа в ключалката. Нямам намерение да те държа тук против волята ти.

— Виж ти, каква новост — подметна саркастично тя, завъртя ключа и направи няколко крачки навътре в стаята.

Силвестър приседна на ръба на голямата махагонова маса и кръстоса крака. Ръцете му почиваха върху плота на масата, очите му гледаха спокойно и замислено. Лицето на Тео изразяваше болка и напрежение.

Бедното малко момиче, помисли си внезапно той. Тази съжалителна мисъл го смая — досега винаги имаше чувството, че трябва да гледа на нея като на боец, който никога не отстъпва и на сантиметър, дори когато двамата са примирително настроени. Но днес тя изглеждаше толкова млада и ранима, толкова несигурна и изпълнена с болка. Значи той беше длъжен да преведе и двамата през трънливия храсталак и да не обръща внимание на бодлите й. Защото грубите думи бяха само отчаяни мерки за самозащита.

— Ела тук, Тео — помоли той и подканващо разпери ръце.

Тя не се помръдна от мястото си. Остана в средата на помещението, скръстила ръце пред гърдите. Носеше една от безформените холандски рокли, с които скиташе из околността и се занимаваше с имота. Босите й крака бяха обути в прости сандали, а косата висеше на две дебели плитки на гърба.

Силвестър се отблъсна от масата, улови ръцете й и я привлече към себе си. Обхвана брадичката й и вдигна лицето й към своето. Стройната фигура се разтърси от силна тръпка — инстинктивна реакция на жеста, който предхождаше целувката. Силвестър продължи с добре познатите жестове: палецът му се плъзна нежно по устните й и в очите й светна искра.

— Не! — извика тя и се опита да извърне глава. — Няма да допусна да ме объркаш!

Без да обръща внимание на протестите й, той сведе глава и завладя устата й. Свободната му ръка се плъзна по гърба и спря на дупето. Притисна я до гърдите си, даде й да усети пулсиращата възбуда в слабините си и се зарадва, когато дишането й се ускори.

— Не го прави… не искам тук… — Това беше по-скоро молба, но тя пак се опита да се освободи от прегръдката му.

Той я задържа и каза все така спокойно:

— Знам, че го искаш.

Така беше. Въпреки случилото се между тях тя искаше да е с него. Въпреки всичко продължаваше да го желае. Внушаваше си, че се отвращава от него, но всеки път реагираше по същия начин и се чувстваше неспособна да изплъзне от чувственото му привличане. Наслаждаваше на силата на прегръдката му, на топлината и твърдостта на мускулестото тяло, на аромата на кожата му — смес от земя и слънце, с лек полъх от сапуна, с който се бе избръснал сутринта.

Дълбоко в нея, част от съществото й крещеше и го умоляваше да й помогне да разбере, да открие смисъл зад случилото се, да преодолее ужасното си объркване. Не и да се отвращава от Силвестър. Искаше да изпитва към него топли и нежни чувства, да се отвори към любовта и топлината, които усещаше у него. Искаше да вярва, че той е добър, чувствителен човек и че тя го привлича не само с физически, а и с най-дълбоката си същност.

Но болката все още беше много силна и тя пренебрегна повика на този глас. Отново се опита да устои на коварната възбуда, която завладяваше тялото й. Знаеше, че тя ще гони и протестите, и гнева, и всяка разумна мисъл от главата и сърцето й.

— Ти ми обеща — прошепна задъхано тя. — Обеща ми, че няма да се възползваш от мен.

— Аз ти обещах партньорство — отговори той и вдигна полата й, за да обхване голите бедра. Погледът му задържа нейния и прониза среднощно сините дълбини на очите й — искаше да стигне до най-тайните ъгълчета на душата й. — Аз те искам, както и ти ме искаш, Тео.

Тя беше готова да потъне в топлия, ласкав свят на желанието, да потвърди истинността на думите му и да прати по дяволите всяка предпазливост. Нямаше нищо по-прекрасно от това да се изгуби в пулсиращото чувствено изкушение — прозрението отново я улучи като удар — какво й бе отнел той, какво й причини.

— Не! — Тео вдигна крак и го изрита в коляното. В същото време вдигна и двете си ръце и го блъсна с все сила в гърдите. Силвестър усети как коленете му поддадоха, но успя да улови крайчето на полата й и го дръпна с все сила, падайки назад. Полата се скъса, но той впи пръсти в прасеца й. Тео загуби равновесие и падна върху него.

— Проклета циганка! — изруга Силвестър, но очите му бяха потъмнели от страст.

Прегърна я силно и изви ръцете й на гърба. В следващия миг се претърколи и я покри с тялото си. Обхвана краката й със своите и доволно установи, че тя вече не е в състояние да се помръдне. Отново впи устни в нейните и проникна с език дълбоко в сладката влажност на устата й. Тя отново се опита да се съпротивлява, напрегна мускулите си, надявайки се да го отхвърли, но после се предаде и устните й се отвориха пред настойчивия му език. Бариерата, която бе издигнала около сърцето си, рухна, и горещото желание взе връх.

Скъсаната пола се бе вдигнала до талията. Голите й крака се притиснаха жадно към неговите. Силвестър мушна ръка между телата им и се надигна, за да я съблече. Тънката материя на бельото й се скъса, тя изохка уплашено и захапа устните му. Той вкуси кръв и за секунда прекъсна целувката. Очите й бяха широко отворени и пламтяха от страст. Тя вече се намираше в друг свят, много далеч от реалността. Езикът й попи капчицата кръв на устните й.

— Ти, опасно малко зверче — изрече дрезгаво той. Очите му светеха от задоволство. Без да се бави, отвори панталона си. Нейните ръце все още бяха приклещени зад гърба, краката й бяха пленници между неговите и тя можеше да движи само главата си. В очите й светеше само едно — желание. Мушна ръка под дупето й и доволно помилва кадифената кожа, после я повдигна, за да се забие между бедрата й.

Едва когато беше дълбоко в нея и тя наблюдаваше лицето му и се губеше в очите му, той заговори меко, но с непоколебима убеденост.

— Няма да се извинявам, Тео. Аз не съм отговорен за интригите на дядо ти, но той много добре е знаел, че Стоунхеридж и титлата нямат стойност без земите. Искал е наследниците на сина му да наследят земята. Ако я бяха разделили между четирите момичета, щеше да е невъзможно да се управлява както трябва. Един имот не може да има четирима собственици и въпреки това да процъфтява. Дядо ти е намерил начин да реши всички конфликти с един удар. Аз не съм по-добър и по-лош от всеки друг мъж, Тео, и ти гарантирам, че всеки мъж на мое място не би позволил такъв шанс да му се изплъзне. — Той помилва лицето й — нежно и завладяващо едновременно. — Особено когато цената е една прекрасна, страстна циганка.

Думите му проникнаха в замаяната й от възбуда глава, точно както беше възнамерявал, но тя вече беше твърде далеч, твърде близо до върха на насладата, за да я върнат на студената, твърда земя на реалността.

Той следеше израза на лицето й и видя слабия протест, който проблесна в очите. Чак тогава се задвижи в нея, бавно и нежно, после все по-силно, за да разпали отново огъня и страстта. Усети как мускулите на влагалището й го обхванаха, видя как кожата й се обагри в розово, а очите отново потъмняха.

— Това е важното — продължи тихо той. — Още от първия миг между нас двамата е както сега. Усетих го още преди да знам коя си. Дори когато се бореше срещу мен, ти го чувстваше, нали, Тео?

Тя затвори очи, сякаш искаше да скрие реакцията си от него, и той се засмя тихо.

— Фалшива гордост, циганко. Спокойно можеш да го признаеш. В това няма нищо осъдително. Кажи ми, Тео. Ти също го почувства още първия път, нали?

Тя навлажни устните си с език и кимна.

— Отвори очи, любов моя — заповяда енергично той, изтегли се навън и зачака, наблюдавайки изпитателно лицето й. Ресниците й затрепкаха и очите й се изпълниха с изненада и учудване — чувства, които винаги я обземаха на върха на насладата, сякаш всеки път бяха уникални.

Бавно, съвсем бавно той влезе отново в нея. Треперейки тя разтвори бедра, вътрешните й мускули се стегнаха около коравата му мъжественост. Силвестър притисна устни върху устата й, за да задуши дивия вик на страстта, който нямаше място в обляната от слънцето библиотека в този ранен преди обед.

Веднага след това той рухна върху нея под напора на собствения си див оргазъм и забрави, че ръцете й все още са извити зад гърба й и тя не може да мърда. В първия миг Тео потънала в океана на насладата, изобщо не усети тежести на тялото му.

Силвестър се овладя пръв, претърколи се настрана, привлече Тео към себе си, настани главата й на гърдите си и започна да милва косата й, очаквайки сърцето му постепенно да се успокои.

Тео лежеше тихо под него. Изтръпналите й ръце и крака пулсираха, кръвта бавно се завръщаше във вените. Тялото й бе намерило покой. Носеше се на вълните на насладата, но мислите й бяха все така накъсани и в безредие като дрехите й.

Думите на Силвестър отекваха в главата й. Той не искаше да се извини, че я е манипулирал и измамил, защото беше убеден, че не е имал друг избор. Искаше да й внуши, че имотът няма да оцелее с четирима собственици. Ако мислеше като управителка на този имот, тя трябваше да потвърди тази истина… Или не, защото тя щеше да продължи да управлява имението, да управлява наследството на сестрите си. Да, ако всичко зависеше от сестрите й, те щяха да оставят юздите в нейните ръце. Но един ден щяха да се омъжат и… в дома им щяха да влязат чужди хора, със свои представи за общата собственост.

Пред вътрешния й взор изведнъж се появи сприхава стара мома, която се кара със съпрузите на сестрите си и постоянно сее раздори в семейството.

Тео се размърда в прегръдките на мъжа си и неспокойното движение издаде, че още не е наясно с мислите си. Силвестър помилва бузата й и помоли:

— Кажи ми какво те потиска, мила.

— Ти ми отне толкова много — пошепна тя и се надигна. — Измами ме. Как можеш да очакваш от мен да се държа, все едно нищо не се е случило?

— Да, ти изгуби независимостта си — отговори спокойно той, — но не защото се омъжи точно за мен, а защото такава е същността на брака, Тео. Не забравяй, че никой не те е принудил да сключиш този брак.

— Мислех, че като се омъжа за теб, ще бъда полезна на сестрите си, а се оказа, че не е така.

Силвестър също седна.

— Да, случаят не е такъв — потвърди спокойно той. Пръстите й нервно се преплетоха и той улови ръцете й. — Чуй какво ще ти кажа. Когато се появих тук, идвах с твърдото намерение да се оженя за една от вас. Бях почти убеден, че ще взема Клариса, защото е по-голяма от теб. Майка ти обаче ми обясни, че с Клариса не си подхождаме. — На устните му заигра усмивка и той стисна ръцете й по-силно. — Напълно съм съгласен с лейди Елинор. Но ние с теб, Тео, си подхождаме.

— Кога стигна до това заключение?

— Още от първия миг — отговори твърдо той, пусна ръце й и обхвана енергичната брадичка. — Още когато запрати по мен първото проклятие, циганко. — Засмя се нежно и плъзна палец по устните й. — Ти си най-дивото, най-огненото, най-борческото същество, което познавам. Не искам никоя друга.

Тео искаше да му вярва, но все още не беше в състояние.

— Ако си ме искал заради самата мен, защо просто не каза истината? Защо не ме ухажваше заради самата мен?

Силвестър поклати глава и в сивите очи светна отчаяние.

— Мило мое момиче, опитай се да погледнеш реално нещата. Аз съм Гълбрайт, който иска да поеме твоето скъпо имение! Ти щеше да ми се изсмееш в лицето и да ме гониш, без да ме удостоиш дори с поглед.

Той стана, затвори панталона си и оправи ризата си, докато Тео продължи да седи на пода сред разкъсаните си дрехи.

— Ти може би си изгубила независимостта си, Тео, но и аз изгубих моята.

Тя го погледна със съмнение.

— Не разбирам как става това. Жените дават всичко, мъжете печелят всичко. — Тя се надигна бавно и се опита да закрепи полата на кръста си.

Силвестър зарови пръсти в късо подстриганата си коса.

— Надявам се един ден да осъзнаеш, че си спечелила много повече, отколкото си изгубила — заключи твърдо той.

Тео, която вече вървеше към вратата, спря за миг, сякаш искаше да каже нещо, но после мълчаливо отключи и излезе в коридора.

След излизането на Тео в библиотеката се възцари потискаща тишина. Силвестър си наля чаша мадейра и седна в креслото пред камината, до която беше поставена висока ваза със златни хризантеми. Той бе постигнал победа, но и окончателно решение. Освен това бе използвал оръжие, което се бе заклел, че никога вече няма да го насочи срещу Тео. Беше си обещал, че ще използва страстта й само за да доставя удоволствие и на двама им. Но вероятно в този случай се налагаше друго…

— Лейди Белмонт, милорд — прозвуча гласът на Фостър откъм вратата и почти веднага след това Елинор влезе в библиотеката. Лицето й беше засенчено от широкопола шапка.

— Какво неочаквано удоволствие, мадам. — Силвестър скочи и й протегна ръка за поздрав, питайки се какво ли щеше да се случи, ако тъща му бе дошла половин час по-рано и бе заварила дъщеря си на пода в библиотеката. Доколкото познаваше Елинор, тя щеше да се оттегли тихо, без той и Тео да забележат нещо. Тази мисъл го развесели и мрачното му настроение отлетя.

— Надявам се, че не ви преча — каза любезно Елинор и стисна ръката му.

— Не, разбира се — отговори той. — Тео е горе, доколкото знам. Фостър ще й каже, че сте тук. Ще позволите ли да ви предложа чаша мадейра?

— Благодаря. — Елинор се обърна към чакащия на вратата иконом. — След малко ще отида при лейди Тео, Фостър. Първо трябва да поговоря с лорд Стоунхеридж.

Силвестър вдигна вежди, питайки се какво означава тази среща на четири очи.

— Заповядайте, мадам. — Той остави чашата на малката масичка до креслото, където се бе настанила Елинор.

— Благодаря. — Тя свали ръкавиците си. — Ще говоря без заобикалки, Стоунхеридж. Имам намерение да прекарам сезона в Лондон. Благодарение на вашата щедрост… — Тя наклони леко глава и отпи глътка мадейра. — Благодарение на щедрата зестра, която отпуснахте на момичетата, мога да си позволя да въведа Емили и Клариса в обществото. Емили трябваше да дебютира още преди две години, но точно тогава дядо й се разболя и не успяхме да го осъществим.

— Да, разбирам — промърмори Силвестър и седна в креслото насреща й. Забележката за щедростта му го разтрепери. Добре, че Тео не беше тук. — Искате ли да отседнете в Белмонт Хаус? С радост ще ви го предоставя.

— Мили боже, не — засмя се Елинор. — Нямам никакво намерение да ви досаждам. Смятам да наема подходяща къща за себе си и за момичетата. Адвокат Крайтън ще се погрижи за всичко. Дошла съм да говоря с вас за Тео.

Силвестър леко се намръщи.

— Искате и Тео да ви придружи?

Елинор остави чашата си.

— По-скоро се надявам да убедя вас да доведете Тео в Лондон. Добре е да я представите в двора. Аз, естествено, ще ви подкрепя. Смятам, че е много по-прилично, ако дъщеря ми е придружена от съпруга си.

Елинор се облегна назад и зачака да види реакцията му.

Мислите на Силвестър се надпреварваха. Да отиде в Лондон. Да се изложи на враждебност, да вижда вдигнати вежди, да чува презрителен шепот…

Да излезе срещу всички тях и да им покаже, че не му пука! Това е по-добре, отколкото да прекара остатъка от живота си в това забутано място и да чака със страх позорът му да стане достояние на близките му. Без съпруга… без жена като Тео би могъл да живее с позора си. Вече имаше опит. Но сега всичко беше различно.

Спомни си лицето на Нийл Джерард по време на военния съд. Нийл извърна поглед от него и той предположи, че приятелят му е объркан. Нийл не знаеше как да изчисти името на своя стар приятел, затова се опитваше да го избягва. Силвестър видя в поведението му доказателство за вината си и също отмести поглед, за да му спести неловкостта.

След съдебното разследване двамата се държаха настрана един от друг. Единствения път, когато се срещнаха, Нийл го обиди публично и Силвестър не беше готов да рискува повторение на това унижение. Избяга от бойното поле, прояви се като страхливец… Докога може да продължава така?

— Лорд Стоунхеридж? — Мекият глас на Елинор го изтръгна от мрачните размишления. Тя изглеждаше объркана и той разбра, че е мълчал дълго.

Стана и отиде до масичката, за да напълни отново чашата си.

— За нашата дръзка малка дивачка би било полезно да придобие малко градски блясък, мадам — изрече той с усмивка.

Елинор избухна в смях.

— И аз си мислех същото. Значи сте готов да отворите Белмонт Хаус за сезона?

— Подчинявам се на решението ви, лейди Белмонт. Но ще предоставя на вас да убедите Тео. Не ми се вярва, че ще приеме идеята с въодушевление. Има си много работа с имота и хората тук.

— Прав сте — кимна спокойно Елинор. — Но сестрите й горят от желание да заминат и ще я убедят. За мен беше важно да получа вашата подкрепа.

— Имате я, макар да не виждам особена полза — отвърна сухо той.

— Тогава веднага ще се кача горе, за да започна да я обработвам.

Силвестър придружи тъща си до вратата и остана на прага, вдълбочен в мислите си. В каква игра се впускаше? Тео със сигурност ще разбере, че мъжът й е отхвърлен от обществото. Ще й разкажат разни неща…

Защо, по дяволите, не можеше да си спомни какво се е случило през онзи ден във Вимиера! Ако си спомни, ще съумее да докаже, че не се е проявил като страхливец. Със сигурност имаше друго обяснение за случилото се. И той беше длъжен да разкрие истината.

17.

— Не е лесно да представиш три момичета в обществото за един сезон, никак не е лесно — отбеляза графиня Ливен, когато файтонът спря пред висока къща на Брок стрийт.

— Но само едно от момичетата си няма сериозен обожател — възрази Сали Джърси, докато си търсеше чадъра и чантичката.

— Е, да се надяваме, че не са плахи и тромави — засмя се надменно графинята, слезе на тротоара и смръщи тясното си носле. — Като се има предвид, че през цялото време са живели на село…

— Не мога да си представя, че дъщерите на Елинор не са добре възпитани — каза лейди Джърси с типичното си добродушие. — Готова съм да гарантирам за тях в Алмакс дори без да ги познавам.

— Ти наистина имаш нещастната склонност да вярваш на хората — изсъска сърдито приятелката й. — Ние сме длъжни да пазим доброто име и нивото на клуба, колко пъти трябва да ти напомням това?

Тя изкачи няколкото стълби до входа, следвайки слугата, който бързаше да почука.

— Какво знаем за младия Феърфакс?

— Семейството му живее от поколения в Дорсет и е абсолютно безупречно — обясни Сали. — Не е най-добрата партия, но връзката е достойна за уважение… доколкото чух, двамата се женят по любов.

— Не разбирам що за идеи се мътят в главите на днешните млади момичета — отбеляза възмутено графиня Ливен. — Да се женят по любов — това е нечувано! Добре, че малката е проявила разум, като се е омъжила за Стоунхеридж.

Вратата се отвори и икономът на лейди Белмонт се поклони дълбоко пред гостенките. Слугата изчака дамите да бъдат въведени в къщата и се върна да чака в отворения ландауер.

Графиня Ливен огледа с критичен поглед квадратното преддверие и оповести доволно:

— Забележително добре обзаведено за къща под наем.

Тя се придвижи с отмерена крачка към широкото стълбище, докато спътницата й бързаше малко тромаво след нея.

— Защо имам чувството, че Стоунхеридж е бил замесен в скандал?

— О, всъщност нямаше нищо — отвърна Сали. — Някаква военна история… днес никой не се замисля за подобни неща.

— Сигурна съм, че Ливен ми каза нещо — промърмори графинята.

— Да, мъжете се интересуват от подобни теми — заяви Сали. — Бих казала, че това е напълно излишно.

— Никога не съм харесвала особено Лавиния Гълбрайт. Дяволски властна жена — отбеляза графинята.

Сали неволно си каза, че приятелката й е най-властната жена в Лондон и лейди Гълбрайт изобщо не може да й бъде конкуренция, но понеже двете бяха почетни председателки на Алмакс, отвърна миролюбиво:

— Според мен тя не бива да влияе върху мнението ни за момичетата Белмонт.

— Е, ще видим.

Двете влязоха в елегантно обзаведен салон и икономът дискретно съобщи имената им.

В салона вече се бяха събрали двайсетина посетители — радващо голям брой, като се има предвид, че беше началото на сезона и много членове на висшето общество все още не бяха пристигнали в Лондон. Елинор си обясняваше това ласкаещо внимание с факта, че момичетата й са нови за Лондон. Първото „домашно посещение“ беше увенчано с група възхитени млади мъже. Елинор обаче не намери убедително обяснение за групата мъже от нейното поколение, събрали се край камината. Тя беше твърде скромна в самопреценката си, за да разбере, че това необичайно внимание се дължи на собственото й очарование. Дори да си спомняше, че като дебютантка я обявиха за една от красавиците на обществото и когато се омъжи за Белмонт, остави след себе си много разочаровани обожатели, тя бързаше да прогони тази мисъл, защото си имаше по-важна работа.

Емили и Клариса седяха на дивана, Едуард се бе настанил на облегалката до годеницата си с изражение на собственик. Като чу имената на посетителките, Елинор стана да ги поздрави. Емили и Клариса последваха примера й, защото знаеха колко важно е това представяне, и целомъдрено сведоха очи.

— Елинор, скъпа, толкова се радвам да те видя! — извика лейди Джърси с искрена топлота и прегърна старата си приятелка. — Защо толкова отдавна не си идвала в Лондон? Знаеш ли колко ни липсваше? Нали, графиньо? — Тя се обърна за потвърждение към графиня Ливен, която се поклони с обичайната си студена усмивка.

— Наистина — кимна благосклонно тя и протегна ръка за поздрав. — Много ни липсвахте.

Елинор стисна ръката й, но изобщо не показа уплаха от надменната дама.

— Позволете да ви представя дъщерите си. — Бутна Емили и Клариса напред и хвърли бърз поглед към часовника. Къде се бавеше Тео? Беше обещала да дойде точно навреме, за да се запознае с почетните дами, а тя не беше от хората, които не изпълняват обещанията си, дори поводът да не им харесва.

Още преди Елинор да е довършила мисълта си, вратата се отвори и Тео влезе в салона с енергична крачка. Със зачервените си от вятъра бузи и святкащите си очи тя внесе в къщата свежестта на септемврийския следобед. Гъстите къдрици на гарвановочерната й коса се подаваха под украсената с панделки шапка и падаха по челото й.

— Извинявай, че закъснях, мамо. — Тя прекоси салона, взе ръката на майка си и я целуна по бузата. — Тази сутрин яздихме в Ричмънд и връщането трая цяла вечност.

— Позволете да ви представя дъщеря си, лейди Стоунхеридж — рече любезно Елинор. — Тео, скъпа, това са графиня Ливен и лейди Джърси.

— Радвам се да се запозная с вас. — Тео подаде ръка на дамите и се усмихна с обичайната си непринуденост. — Много се надявам да ме одобрите.

Лейди Джърси се усмихна, но графинята изглеждаше доста ядосана.

— Заповядайте да пием чай — побърза да каже Елинор и поведе гостите си към дивана. — Тео, нима Стоунхеридж не дойде с теб?

— О, тук е. Ей сега ще дойде. Лично откара двуколката в обора — обясни Тео и в очите й се появи замислено изражение. Откакто пристигнаха в Лондон преди една седмица, Силвестър проявяваше видима неохота да участва в обществения живот и настояваше Тео да придружава майка си и сестрите си. Тео нямаше представа какво прави той, докато тя обикаля салоните, но не смееше да го попита. В последно време си говореха учтиво като познати, а когато се любеха, почти не говореха — думите нямаха значение за тяхната възбуждаща, страстна любовна игра. Тео с изненада установи, че й липсват предизвикателствата и търканията в тяхната връзка. Сега беше много по-скучно.

Докато идваха насам от Кързън стрийт, Силвестър беше замислен, почти раздразнителен, а после я остави пред вратата на майка й и рязко заяви, че ще откара двуколката в обора. Това я учуди много, защото знаеше, че той се доверява на конярите си.

Тео прогони объркващите мисли и отиде да поздрави Едуард, докато Емили наливаше чай на графиня Ливен и лейди Джърси, а Клариса й помагаше със зачервени бузи.

— От теб се очаква да се присъединиш към сестрите си и да играеш ролята на очарователна дебютантка пред графиня Ливен и лейди Джърси — посрещна я Едуард с иронична усмивка.

— Емили и Клариса ще се оправят и без мен — отговори засмяно тя. — Изобщо не ме интересува дали старите дракони ще ме харесат или не.

— Не ставай зла — укори я той, но не можа да сдържи одобрителната си усмивка. После отправи одобрителен, изпълнен с гордост поглед към годеницата си, пременена в кремава муселинена рокля, избродирана с цветчета. Меката й кестенява коса беше украсена с ябълковозелени копринени панделки.

— Знаеш ли какво? — Тео се оглеждаше бдително. — Според мен граф Уедърби е хвърлил око на мама. Прави ли ти впечатление, че все ходи по петите й?

— И той, и Белами — добави Едуард и се обърна към двамата джентълмени, които се стараеха да завоюват вниманието на лейди Белмонт.

— Да, и той… О, ето го и Стоунхеридж. — Тео се обърна към вратата и изненадващо за себе си изпита гордост от импозантната фигура на съпруга си. Жакетът от тъмносиньо кадифе и бледосините панталони до коленете подчертаваха широките рамене и силните, мускулести бедра. Шалчето на шията му беше просто, но елегантно вързано, а кремавата жилетка беше украсена единствено със златната верижка на часовника. Сдържаната му елегантност беше в ярко противоречие с облеклото на младите мъже в салона, които се стягаха в кръста и носеха невъзможно високи, колосани шалчета. Даже Едуард се бе постарал да върже шалчето си по екстравагантен начин, но поне не носеше една от онези грозни жилетки на райета, които тъкмо бяха излезли на мода.

Силвестър спря за миг на прага на салона и се въоръжи вътрешно, за да посрещне спокойно враждебността на посетителите.

Въпреки решителността си да се опълчи на обществото, през седмицата след пристигането им в Лондон беше успял да избегне големите приеми. Заведе жена си на театър, на следващия ден излязоха на разходка в Хайд парк, но не отиде в нито един от клубовете си и отказа да придружи Тео и майка й на приемите, където лейди Белмонт възобновяваше познанствата си. Не отиде и на бала в Карлтън Хаус, където бяха поканени всички. Съзнаваше обаче, че няма как да избегне непринудения „домашен прием“ този следобед — там момичетата Белмонт щяха да бъдат представени на най-важните членове на лондонското висше общество. Това би означавало да обиди тъща си и да обърка още повече жена си.

Той се огледа с непроницаемо изражение и откри няколко познати лица сред по-възрастните гости, докато младите хора му бяха напълно непознати.

— Стоунхеридж. — Елинор го поздрави с топла усмивка. — Вече не очаквах да дойдете. Нали познавате графиня Ливен и лейди Джърси?

— Разбира се. — Той се поклони пред дамите и получи ледено кимване от графинята и дружелюбна усмивка от Сали Джърси. Хладният поздрав на графинята не го засегна — тя поздравяваше по този начин всички хора, с изключение на най-близките си приятели.

— Сигурно познавате лорд Уедърби и сър Робърт Белами? Предполагам, че виконт Франклин ви е стар приятел от армията. — Елинор посочи с усмивка групата около камината. Жестът й включи и другите петима мъже, които не назова по име.

В салона се възцари мълчание. В топлото помещение изведнъж повя хлад. Тео погледна втренчено мъжете, които удостоиха съпруга й само със студени, презрителни погледи, когато той се поклони с изражение, сякаш излято от гранит. Силвестър изобщо не се опита да се присъедини към групата. Никой не му протегна ръка за поздрав.

Тео видя как по бузата му предателски затрепка мускулче, когато той обърна гръб на господата и се запъти към прозореца. Застана там сам, скръстил ръце под гърдите. Сивите очи бяха корави като стомана и тя откри около устата му тънка, зловеща линия. Тео погледна смаяно към Едуард и видя, че лицето на приятеля й е разкривено от болка. Лорд Уедърби наруши настъпилото мълчание, като отправи нищо незначеща забележка към виконта. В следващия миг се чу звън от чаши.

Без да съзнава какво прави, Тео прекоси салона и застана пред мъжа си.

— Мисля, че още не познавам виконт Франклин, Стоунхеридж — рече ведро тя. — Би ли ме представил? — Мушна ръка под лакътя му и му се усмихна с решително святкащи очи. Отведе го пред камината и обърна зачервеното си гневно лице към мъжете, осмелили се да обидят съпруга й.

— Желаете ли чаша чай, Стоунхеридж? — Ясният глас на Емили отекна в салона. — Или предпочитате червено бордо? Знам, че по това време на деня ще ви е приятно да изпиете една чашка.

— Ще позвъня за Денис — рече спокойно Елинор и дръпна шнура на звънеца. — Джентълмени, споделяте ли предпочитанията на зет ми, или ще се задоволите с чай? — Усмивката, с която се обърна към групата край камината, би замразила и адските огньове.

— Защо не опитате от тези бонбони? — Клариса бързо изтръгна чинията от ръцете на графиня Ливен и я отнесе на зет си. — Знам, че това е любимият ви вид.

Изведнъж Силвестър се оказа заобиколен от жените Белмонт и в центъра на вниманието им. Те изпълняваха желанията и потребностите му, сякаш беше центърът на вселената. Приличаха на стадо лъвици, защитаващи ранено лъвче. Смущението и срамът, че са станали свидетелки на унижението му, се бореха в душата му с дълбока благодарност за подкрепата им. Те нямаха представа какво се крие зад това ледено посрещане, което му бяха устроили джентълмените, но полагаха всички усилия да покажат, че изобщо не ги е грижа.

— И вие ли сте се сражавали в Испания, виконт Франклин? — попита Тео, която продължаваше да държи Силвестър под ръка. Виконтът, едър мъж на трийсет и осем години, великолепен в парадната си униформа, потрепери под неприкрития гняв в тъмносините очи на младата графиня. Малките бели зъби блеснаха на загорялото от слънцето лице с усмивка на акула, която кръжи около плячката си.

Виконт Франклин водеше политически битки и нямаше представа как изглежда неприятелят на бойното поле. Затова се покашля и неловко запристъпва от крак на крак.

— Съжалявам, но нямах късмета да служа отвъд морето, графиньо.

— О, така ли? — Тео вдигна едната си вежда. — „Късмет“ е малко странен избор на дума в случая, сър. Сигурна съм, че моят мъж и лейтенант Феърфакс ще го определят другояче.

Тя се обърна към останалите мъже от групата и те също потрепериха. Едуард, който бе застанал от другата страна на Стоунхеридж, за да подкрепи жените, сведе смутено глава и промърмори нещо за честта на родината.

Лицето на Силвестър остана безизразно, но иронията на ситуацията едва не го разсмя. Тео нямаше представа какво се крие зад пренебрежението на господата, но в усърдието си да го защити бе улучила точно в целта.

Виконтът явно не знаеше как да реагира на сарказма на графинята. Погледът му нервно се плъзна по празния ръкав на Едуард и по белега на челото на лорд Стоунхеридж.

Лорд Уедърби сложи край на неловкото мълчание.

— Чух, че сте купили карета от предложеното на търг имущество на Мелтън, Стоунхеридж — изрече сковано той.

Силвестър кимна спокойно.

— Да, за една ябълка и едно яйце. — Взе чаша бордо от таблата, която му поднесе икономът на лейди Елинор, и продължи: — Сега търся спокоен впряг, за да може лейди Стоунхеридж да излиза на разходка.

Той погледна към Тео, която вече изглеждаше спокойна, постигнала, каквото е искала. Ала ръката й продължаваше да стиска неговата и той знаеше, че няма да го остави сам на вълците. Е, той умееше да се защитава.

— Сама ли ще обикаляш града, Тео? — попита Едуард и насочи разговора в безопасна посока.

— Стоунхеридж даде съгласието си да купим една от онези спортни двуколки с висока седалка — отговори тя и огледа предизвикателно присъстващите. — Надявам се, че това не ви шокира, джентълмени?

— Аз съм готов да ви похваля за умението да управлявате едно толкова трудно превозно средство, мадам. — Сър Робърт се поклони учтиво.

— Е, надявам се, че няма да се преобърна — отвърна тя. Усмивката й беше дяволита и нямаше нищо общо с ледения огън от преди малко.

— Ако съществува и най-малка опасност, скъпа моя, никога няма да ти позволя да излезеш сама с двуколката — заяви сухо Силвестър. — Но имам пълно доверие в способностите ти… ти правиш всичко, което си си наумила — добави той и в дивите му очи блесна веселие.

Преди Тео да отговори, зад тях се чу настойчив глас:

— Стоунхеридж, искам да ви напомня, че ми обещахте нещо.

— Рози! Какво правиш тук? — Тео се обърна смаяно към сестричката си, която гледаше мъжа й през дебелите стъкла на очилата си. Една от плитките й се беше разплела, по муселинената рокля имаше зелени петна, а в ръцете си момичето държеше буркан от мармалад и бе покрила отвора му, за да не изскочи някое от събраните насекоми.

— Тъкмо се върнах с Флоси от парка. Събирахме насекоми и Денис ми каза, че ти и Стоунхеридж сте тук — обясни сериозно Рози. — Казах си, че трябва да се възползвам от този шанс и да му напомня за обещанието му при пръв удобен случай да ме заведе при Ашли. Вече се питах какво е това. — Тя погледна графа, очаквайки отговор.

Силвестър избухна в смях, господата около камината си зашепнаха развеселено.

— Рози! — Елинор не бе забелязала нахлуването на дъщеря си и сега се втурна към тях. — Не беше редно да влизаш в салона в този вид. Я се погледни! — Тя посочи угрижено мръсната рокля на момичето. — И какво, за бога, има в буркана?

— По-добре не питайте, мадам — отвърна Силвестър, продължавайки да се смее. — Но ви моля да извините Рози, защото имаше спешен въпрос към мен.

— О, така ли? — въздъхна Елинор. — Какъв въпрос?

— За Ашли — отговори Рози, разпери внимателно пръсти и надникна в буркана. — Много се надявам нищо да не е избягало. Намерих едно жилещо насекомо, но ми е трудно да разбера дали още е вътре или се е изплъзнало.

— Марш оттук, ужасно дете! — Тео хвана Рози за лакътя и с усмивка я поведе към вратата. Не искаше майка им да се притеснява.

— Но кога…

— Вдругиден — отговори сериозно Силвестър, докато Рози излизаше от стаята.

— Искам да сме там навреме… за да не пропусна голямото шествие — заяви Рози, докато Тео я водеше по коридора.

— Нищо няма да пропуснем — успокои я сестра й и енергично затвори вратата.

Появата на Рози развесели гостите и разведри атмосферата. Силвестър отиде да поговори с двете почетни дами и размени няколко думи с младите мъже, наобиколили Емили и Клариса. Унижението пареше в сърцето му, но той проявяваше съвършена учтивост и изпълняваше задълженията си.

Усещаше замисления поглед на Тео в гърба си и подозираше, че тя с нетърпение очаква да го обсипе с въпроси, на които той не можеше да отговори.

Оказа се, че се е излъгал. Когато двамата напуснаха салона на лейди Белмонт и седнаха в каретата, Тео направи само някои бегли забележки за компанията и не спомена нито дума за случилото се. Мълчанието й скриваше хаоса в мислите й.

Защо джентълмените реагираха с видимо презрение на появата на Силвестър? Какво е извършил? Очевидно нещо, което според тях е позорно, но тя съзнаваше, че не може да го принуди да й се довери, след като предпочита да не говори за това. А той очевидно предпочиташе да мълчи. Мълчанието му излъчваше недвусмислено послание: „Не смей да ме заговориш!“, което беше много по-неприятно от дистанцията, която цареше помежду им, откакто бяха в Лондон.

Тя не можеше да повярва, че Силвестър е извършил нещо непочтено. Да, той я бе измамил, за да я накара да стане негова жена. Но щом не обвиняваше дядо си, че е уредил наследството по нечестен начин, тя неизбежно трябваше да оттегли и обвиненията срещу съпруга си. В известен смисъл и двамата я бяха пожертвали в името на имота, но пък, от друга страна, не можеше да се говори за жертва, когато ставаше въпрос за любимото й имение и за желанието й да го притежава.

Най-лошото, което знаеше за съпруга си, беше, че е арогантен и властен… и ужасно сдържан. Но тези качества изобщо не бяха причина обществото да му обърна гръб.

Каретата зави по Кързън стрийт и Силвестър сложи край на размишленията й.

— Моля те, не ми се сърди, но ще те оставя да се прибереш сама. — Гласът му прозвуча учтиво неутрално. — Трябва да отида до банката. — Той стегна юздите и каретата спря пред къщата.

— Разбира се — отговори Тео и скочи на тротоара, без да чака той да й помогне при слизането. — Ще се видим на вечеря, нали?

— Сигурно. Трябва да обмислим излета до Ашли. Емили и Клариса също ще искат да дойдат, нали?

— О, да, и Едуард — кимна въодушевено Тео. — Ще си направим истински семеен излет. — Тя спря и го погледна сериозно с кадифените си очи. — Ние имаме навика да се държим един за друг. Винаги.

Той кимна.

— Да, забелязах го. — Вдигна ръка за поздрав, плесна леко с юздите и каретата продължи напред.

Тео беше в дневната, вече облечена за вечеря, когато съпругът й се върна.

— Много съжалявам, че закъснях — каза той, щом влезе. — Ще си налея чашка шери и веднага се качвам да се преоблека.

Тео седеше в един шезлонг, мушнала крака под дупето си, без да я е грижа за елегантната вечерна рокля от бледосиня коприна. Като го видя, тя остави книгата си и се усмихна.

— Защо да си правиш труда да се преобличаш? Нали ще сме само двамата.

— Не смея да проявя неучтивост към съпругата си — отговори спокойно той и посегна към гарафата с шери.

Тео усети напрежението зад лекомисления тон, видя колко е скован широкият му гръб, докато пълнеше чашата си. Тя стъпи бавно на пода и стана.

— Не мисля, че жена ти ще го определи като проява на неучтивост — рече тя и се приближи към него. Сложи ръце на кръста му и притисна лице към гърба му. — В действителност на жена ти й е все едно как си облечен, когато си с нея. Колкото по-малко неща имаш на гърба си, толкова по-добре.

Силвестър остави чашата и посегна с две ръце назад, за да я притисне до себе си. Усещаше силата на чувствата й, трептенията, които се пренасяха към него. Тя се опитваше да го успокои и да му вдъхне сигурност и това го трогна повече от всичко досега.

Тази силна, сляпа лоялност беше колкото учудваща, толкова и задоволяваща. Силвестър привлече жена си на гърдите си, тя го прегърна отново и го погледна с въпросителна усмивка, която не можеше да прикрие сериозността в очите й.

Внезапно го изпълни болезнена потребност от топлината и утехата, която тя му даваше. Притисна я и впи устни в нейните с огромна жажда. Тео се надигна на пръсти и отвори устни за бурна, изпепеляваща целувка.

Фостър отвори дискретно вратата на салона, за да оповести, че вечерята е готова, и със същата дискретност я затвори.

18.

Момичето в средата на манежа носеше яркочервена блуза с буфан ръкави и рюшове на деколтето, кожени бричове и казашки ботуши. Конят, украсен с весели пъстри пера, който момичето яздеше, направи половин завъртане надясно и сякаш затанцува на подковите си, но момичето без усилие запази равновесие и изпълни пирует върху голия гръб на животното. След това направи скок, изпълни салто във въздуха и отново стъпи сигурно върху гърба на коня.

Емили изписка уплашено и стисна ръката на Едуард. Клариса гледаше ездачката с разширени от ужас очи, а Рози се наведе напрегнато напред, опряла ръце върху коленете си, сякаш трябваше да се доближи още, за да види всички подробности. Тео възхитено поклати глава.

— Прекрасно е да правиш такива неща, нали? Какъв вълнуващ живот!

— Живот на артистка в амфитеатъра на Ашли? — Силвестър вдигна вежди. — Мила моя, оттук не се вижда колко вехти са костюмите им. Представи си, че трябва да живееш в студена каравана, че нямаш дори малко лично пространство и постоянно се местиш от място на място.

— Истинско блаженство — заяви Тео, устремила поглед към манежа, където бяха излезли група огнегълтачи и жонглираха с горящи факли.

— Божичко, ще я погълне! — извика Клариса и пребледня, докато един от артистите отметна глава назад и пъхна горящата факла в устата си.

— Как го прави? — попита делово Рози. — Убедена съм, че има някакъв трик.

— О, ти изобщо нямаш вкус към магичното! — укори я Клариса и стисна очи, за да не гледа.

— Искам просто да разбера как функционират нещата — обясни все така сериозно момичето.

Силвестър се извърна леко на седалката и се вгледа в прекрасния профил на жена си, която зяпаше възхитено манежа. Там вече бяха излезли шест коня и изпълняваха сложни стъпки, а белите пера на главите им се развяваха тържествено.

— Защо да е истинско блаженство? — попита тихо той.

Без да отделя поглед от манежа, тя отговори:

— Това е вълнуващ живот. Винаги се случва нещо… нещо рисковано… Човек знае, че трябва да го направи перфектно, иначе ще се нарани. Това е истински живот, не като този… като този…

Тя млъкна, но Силвестър разбираше какво иска да му каже. В Лондон й беше скучно, тя презираше глупавите обществени събирания и нищо незначещите разговори, макар че упорито се стараеше да скрие досадата си от майка си и сестрите си, които явно се забавляваха.

Силвестър премести поглед към Едуард Феърфакс. Емили все още стискаше възбудено ръката му. Едуард си бе намерил квартира на Албърмерл стрийт, но прекарваше повечето време на Брок стрийт и се връщаше в стаята си само за нощувка. Стоунхеридж все още не беше сигурен дали младият лейтенант знае нищо за Вимиера, но дори и да знаеше, със сигурност не искаше да говори за това. И без колебание се бе присъединил към жените Белмонт, които го защитаваха.

Силвестър затвори очи. Слепоочията му пулсираха болезнено. Тео все още не отваряше дума за преживяното от него унижение в салона на майка си, а днес сестрите й и Едуард се държаха както винаги. Може би защото представлението бе приковало вниманието им.

Или просто искат да ми покажат, че са на моя страна, помисли си изведнъж той. Един вид сляпа вярност, просто защото сега е един от тях. Наистина необикновено семейство! Господи, как му се искаше да им докаже, че лоялността им е оправдана!

Обзе го добре познатото чувство на разочарование. Само да можеше да си спомни — или да намери човек, който знаеше какво се е случило, преди байонетът да се забие в главата му. Трябваше да има обяснение за капитулацията му. Друго обяснение, не страх пред лицето на неприятеля. Той прочете доклада, пристигнал в главната квартира, не избегна погледите на мъжете, които го срещаха в коридорите, прочете и съдебните протоколи, но не откри нищо, което вече да не знае. Може би беше време да започне да задава въпроси.

Пред вътрешния му взор отново се изправи Нийл Джерард. Старият му приятел все още не бе дошъл в Лондон — може би защото сезонът едва започваше. Щом се появи, ще му поискам отговор, реши Силвестър. Ако се окаже, че го избягва в салоните, ще отиде в жилището му. Все някак ще го принуди да заговори за Вимиера. Кой знае, може би в този момент — след като се беше научил да гледа безпристрастно на мъчителното пленничество и се бе примирил с позора си — ще научи някой дребен факт или някакво указание, което ще пробие блокадата в съзнанието му.

А може би той вече знаеше истината. Може би знаеше всичко, което се е случило. Може би наистина е предал полковото знаме, капитулирал е пред врага и е изоставил хората си на произвола на съдбата. Може би истината е толкова ужасна, че не иска да си я спомни.

За момент Тео откъсна поглед от случващото се на манежа и погледна съпруга си. Като видя израза на лицето му, я побиха тръпки. Очите му гледаха безутешно, лицето му беше измъчено, мускулът на бузата му отново трепереше. Какво толкова го измъчваше, за бога!

Тя се обърна към сестрите си, които бяха втренчили поглед в случващото се на манежа. С вродената тактичност на децата на Елинор Белмонт нито една от тях не спомена неловката сцена в салона на майка им. Щом Тео не смята за нужно да говори по темата, значи и те ще си мълчат. Може би са разговаряли помежду си и с Елинор, но няма да кажат и дума пред Тео, докато не им позволи.

Незнайно по каква причина обаче Тео не събираше смелост да заговори за тъмната, неясна страна от миналото на Силвестър. Не беше в състояние да се разкрие дори пред майка си, от която иначе нямаше тайни. Също както не посмя да им разкаже и за истинските условия в завещанието на дядо й. Не можеше да си изясни мотивите си да постъпи така, но продължаваше да мълчи.

— Иска ми се да яздя — извика Тео с внезапен гняв и моментално бе възнаградена: мракът изчезна от очите на Силвестър и той се върна в света на цирка.

— Но ти яздиш — възрази Клариса. — Тази сутрин пак беше на езда в Хайд Парк.

— И ти наричаш това езда? — извика презрително сестра й.

— Кротък тръс по края на карето под критичните погледи на старите лондонски котки!

Силвестър вдигна вежди и срещна погледа на Едуард. Младият мъж се усмихна с разбиране.

— Вижте, вижте, онзи мъж гълта мечове! — извика възбудено Рози. — Какво не бих дала да разбера как го прави. Със сигурност има някакъв трик. Може би мечът се извива или нещо подобно.

— Зрителка като Рози е кошмар за всеки цирков артист — промърмори Силвестър и Тео се изкиска доволно.

— Детето е жадно за знания.

— Отдавна съм го забелязал.

Дойде време за големия финал. Силвестър се убеди окончателно, че идеята му да прекарат следобеда при Ашли и да гледат цирково представление е била добра. Емили и Клариса изглеждаха много доволни. Рози беше омагьосана, макар и изпълнена с недоверие, а Тео вече не мислеше за неговите проблеми.

— Хайде сега да хапнем нещо — предложи ведро Силвестър, докато загръщаше Тео в наметката й. Плитката й беше навита на висок кок и разголеният строен тил беше неустоим. За момент той забрави къде се намираха и се наведе да я целуне по тила.

Тео погледна смаяно през рамо и очите й светнаха. Силвестър я целуна нежно в ъгълчето на устата и по върха на носа.

— Къде ще вечеряме? — попита Рози, която изобщо не се впечатли от интимната сцена и не забеляза, че сестрите й и Едуард тактично гледат настрани.

— Мисля, че Пантеонът ще ти хареса, Рози — предложи Силвестър. Отдавна не се беше чувствал толкова добре.

— А там сервират ли препечени стриди и сладолед? — попита малката и свали очилата, за да избърше стъклата с края на полата си. — Това са ми любимите ястия!

— Тогава ще го получиш — увери я тържествено Силвестър. — Но нека първо да се измъкнем от навалицата.

Той подкара малката си група през тълпата весело бъбрещи и блъскащите се зрители — почтени граждани, груби улични търговци, и уличници. Амфитеатърът на Ашли привличаше най-различни хора, а седалките на последните редове струваха само едно пени.

Есенната вечер беше хладна. Улицата беше също толкова оживена като и театърът. Множеството шумеше, чуваха се дори пронизителни викове. Продавачи на цветя и плодове хвалеха стоката си и се състезаваха по крясъци с продавачите на пастетчета и провлечените звуци на раздрънкана латерна, върху която танцуваше мършава маймунка.

— Трябва да видя онази маймуна. — Рози изведнъж се потопи в навалицата и се затича към човека с латерната.

— Рози! — Тео се хвърли след сестра си, но Силвестър се оказа по-бърз. Успя да хване пелерината на Рози и енергично я дръпна назад.

— Тук не е Лулуърт — обясни строго той. — Тук не можеш да ходиш, където си искаш. Разбрахме ли се, Рози?

— Исках само да видя какъв вид е маймуната — отвърна обидено детето. — Може би не знаете, но съществуват много видове маймуни. Имам книга за маймуните и искам да определя вида на тази.

— Това е просто една малка черна маймуна — успокои я Едуард. — Хайде, Рози, да се качваме в каретата, че на Емили й е студено. — Той хвана ръката на момичето и тръгна напред, придружен от хваналите се подръка Емили и Клариса. На ъгъла на улицата чакаха каретата им и двуколката на Силвестър с кочияш, ратай и слуги.

Силвестър и Тео ги последваха бавно, защото навалицата изведнъж стана още по-гъста. Тео се огледа с недобро предчувствие и видя, че съвсем близо до тях се движат трима мъже с кожени престилки на занаятчии. Трима едри и силни мъже. Потърси с поглед Силвестър и установи, че той е зад нея — незнайно как мъжете бяха успели да ги разделят и да ги натикат в най-гъстата навалица.

В същата минута, когато тя разбра какво става, и в сивите очи светна предупреждение за опасност.

— Тичай към каретата, Тео, веднага! — заповяда шепнешком той, отстъпи малко и измери мъжете с преценяващ поглед. Мръсните каскети бяха нахлупени дълбоко над очите им. Без да каже дума, единият вдигна крак и го изрита в глезена с такава сила, че едва не го събори на земята. Силвестър се видя обкръжен, с равнодушното множество в гърба си. Хората бяха изпълнили улицата и никъде не се виждаше път за бягство.

Силвестър нямаше оръжие. Мъж, излязъл на разходка с жени и деца, не носи оръжие. Камшикът за езда беше останал в каретата. Вторият мъж вдигна ръка и замахна с тежка тояга. Силвестър едва не изкрещя — споменът за байонета, който се заби в незащитената му глава, за секунди го изпълни със сковаващ страх. В мига, когато вдигна ръце, за да защити главата си, Тео изрита нападателя в бъбреците.

Мъжът изрева от болка и се обърна към нея. Силвестър можа да си поеме дъх. Тео отново използва крака си като перфектно оръжие, прицели се съвсем точно и улучи великана в най-чувствителните му части. Той нададе болезнен вик и рухна на паважа.

В същия момент другите двама се нахвърлиха върху Силвестър. Блесна нож. Той замахна с юмрук и го заби в брадичката на единия нападател, ала той беше едър като мечка — просто се потърси и отново се приготви за нападение. Само след миг обаче Тео се хвърли срещу него и заби два пръста в очите му. Мъжът изпищя ужасено и политна назад. Тео се извъртя светкавично и го улучи с тока на обувката си в ребрата, малко под сърцето.

— Копелета — изсъска тя и изтри ръце в полата си. — Хубава малка битка се получи, нали?

Междувременно Силвестър се беше справил с третия нападател, който лежеше сгърчен на паважа и се мъчеше да си поеме въздух. Ножът бе паднал на известно разстояние от тялото му. Графът, загубил за миг дар слово, се обърна към жена си. Тя дишаше тежко, очите й блестяха, бузите й бяха зачервени, плитката висеше тежко на гърба. Изглеждаше готова да нарита още десетина нападатели.

Силвестър вдигна шапката й от паважа, изтупа я и мълчаливо й я подаде. Тя я нахлупи на главата си и се ухили доволно.

— Това да им е за урок!

— Надявам се — промърмори той. — Къде, по дяволите, си се научила да се биеш така?

— Едуард ме научи. Ти знаеш, нали си ме виждал.

— Да, знаех, че владееш някои хватки — призна с леко треперещ глас той, — но нямах представа, че си в състояние да обезвредиш брутални улични побойници.

— Съжалявам, ако това те разгневи — отвърна тя със справедливо възмущение. — Но ми се струва, че би трябвало да си благодарен за тези мои способности. Ако ме питаш, тези типове не искаха просто портмонето и часовника ти. Те искаха да те убият.

— Какво, в името на всичко свято… — извика ужасено Едуард, който бе дотичал от каретата. — Питахме се къде сте, а виж…

— Просто трябваше да проведем една незначителна битка — отвърна Силвестър.

— Отблъснахме груба улична атака — допълни Тео и се засмя самодоволно. — Трябваше да видиш как се справих с тези негодници, Едуард. Спомних си всички видове ритници, на които ме научи, използвах даже и номера с пръстите. — И тя демонстрира съответния жест.

— Велики боже! — Едуард се почувства ужасно неловко. — Аз само й показах техниката, сър. Не съм я тренирал… или нещо подобно.

— Очевидно съпругата ми е прилежна ученичка — отвърна с дълбока въздишка Силвестър. — И най-страшното е, че ако не беше тя, сега аз щях да лежа с разпорено гърло в канавката. Затова съм принуден да укротя справедливия си гняв.

— Много се надявам — извика възмутено Тео. — Какво ще правим с тези типове?

— Ще ги оставим да си лежат тук. — Силвестър улови ръката й. — Наред ли е всичко с момичетата, Феърфакс?

— Да, седят в каретата — отговори младежът. Изражението му беше напрегнато, гласът му звучеше задавено. — Бях толкова зает да ги настаня удобно, че не забелязах какво става тук. Не, че би имало някаква разлика. Инвалид като мен не става за нищо друго, освен да се грижи за удобството на дамите.

— Не се правете на глупак — укори го строго Силвестър и в същото време докосна рамото му в жест на разбиране. — Бързо, да изчезваме оттук. — Той им даде знак да се отдалечат и се обърна отново към нападателите. Единият тъкмо се изправяше.

Силвестър го изрита в гърдите и мъжът падна тежко в канавката.

— Кажи на оня, който те е наел, че реагирам много лошо на подобни нападения. Ако ме нападне още веднъж, няма да съм толкова милостив. — Той вдигна крак да го изрита още веднъж, мъжът се сви на кълбо и вдигна ръце да предпази лицето си.

— Добре, шефе, щом така искате. Ние само направихме, каквото ни казаха.

— Кой ви поръча да ме убиете?

Сивите очи блестяха ледено, кракът му остана заплашително вдигнат.

— Ами… целият беше увит в дебела наметка, а лицето му беше скрито зад шал. Кълна се, не го познавам! — Мъжът реши да каже всичко, което знаеше. — Нае ни в рибарската кръчма на Док стрийт. Дойде и каза, че искал да му свършим една работа. Гласът му звучеше някак дрезгаво. И заваляше думите. Докара ни тук, показа ваша светлост и каза: „Убийте го“. Обеща по гвинея на човек. Направихме само каквото ни заповяда.

— Да, знам това. — Силвестър повярва на убиеца. Който и да се криеше зад покушението, не беше толкова глупав да се разкрие пред наемниците. Но поне рибарската кръчма щеше да му свърши работа.

— Никой не очакваше да се появи онова дяволско женище — изръмжа другарят на убиеца и отново се присви от болки в бъбреците.

— Това беше изненада за всички ни — обясни подигравателно Силвестър. — И така, не забравяйте да предадете посланието ми. — Той се завъртя и се запъти към чакащата карета, където Едуард и Тео водеха разгорещен спор.

— Няма да пътуваш в открита карета в този вид — държеше на своето Едуард.

— Не ставай смешен. Кой толкова ще ме види?

Емили подаде глава през прозорчето на каретата.

— Моля те, Тео, качи се при нас и остави Едуард да пътува с лорд Стоунхеридж. Искаме да чуем какво се е случило.

— За какво става дума? — попита уморено Силвестър.

— Едуард се държи детински — заяви Тео. — Забранява ми да пътувам с двуколката, защото роклята ми е малко скъсана.

— Малко ли? — извика Едуард и я посочи обвинително. — Полата ти е раздрана до талията!

— Съжалявам, но като замахнах да изритам онзи, полата ми се скъса. Може би трябваше първо да я запретна и да позволя на любопитните да видят какви жартиери нося?

— Тео! — извика възмутено Емили.

— Да, знам, че жартиерите ми са много красиви — продължи Тео, без да я е грижа за любопитните уши на кочияша и слугата. — Имат дантелени рюшчета и розички от тюл, освен това…

— Млъкни! — прекъсна я енергично Силвестър, за да спести подробностите. Около каретата вече бяха започнали да се събират любопитни. Вдигна Тео на ръце и я сложи да седне в каретата. — Докато стигнем до Кързън стрийт, за да се преоблечеш, ще задоволиш любопитството на сестрите си.

Тонът му беше рязък, но в очите му светеше смях и още нещо, което много приличаше, на възхищение. Той нареди на кочияша да ги откара на Кързън стрийт, после се покатери на капрата на откритата двуколка, където вече го чакаше Едуард.

— Улични разбойници ли, сър? — попита младият мъж, когато двата силни кафяви коня потеглиха в тръс и ратаят побърза да скочи отзад.

— В известен смисъл — отговори Силвестър. — Сигурен съм, че с радост щяха да ме ограбят до последното пени.

— Но има и още нещо, нали?

Силвестър кимна.

— Още една „злополука“. Вече станаха много.

— Кой ги праща?

— Само господ знае. Отначало си мислех, че е арендатор, но очевидно не съм бил прав. Моля ви, не казвайте нищо на Тео. И без това ме е страх от следващите й начинания. Не бива да й даваме следа, защото ще се вкопчи в нея и…

Едуард се усмихна.

— Необходимо й е да се занимава с нещо.

— Защо не може да си намира занимания като другите млада дами? Емили и Клариса правят обичайните неща. Ходят на покупки, посещават изложби, балове и така нататък.

— Тео не е като тях.

— Не е — съгласи се мрачно Силвестър. — Тя е различна от всички жени, които съм познавал някога. Ако не съм до нея, за да я спра, утре ще увисне на коня като казачка и ще прекоси така целия парк. Или ще отиде на боксов мач. А може и да представи уменията си да стреля пред джентълмените в клуба на Мантън. Не разбирам защо майка й и дядо й са допуснали да стане толкова независима.

— Защото и за двамата е било ясно, че ако я принудят да върви по утъпканите пътища, ще пречупят духа й — отговори твърдо Едуард.

Силвестър хвърли бърз поглед към гневното лице на младия мъж, усмихна се и заключи примирително:

— Да, това е тя.

Едуард веднага се успокои.

— Имате ли намерение да откриете кой стои зад нападенията, сър?

— Да, защото трябва да остана жив и здрав. Нямам друг изход.

— Ако мога да ви бъда полезен — предложи колебливо Едуард. — Познавам един еднорък…

— Стига вече, за бога! Наистина ли не разбирате, млади глупако, че едноръкият мъж може да стреля, да язди, да управлява карета, да се фехтува, да лови риба и да се люби с жена си също като мъжа с две ръце! — заяви рязко Силвестър. — Ако имам нужда от помощ, ще се обърна към вас. Естествено.

Острите думи бяха много по-утешителни от съжалението или внимателния отказ.

— Всичко е наред, сър.

Пристигнаха на Кързън стрийт преди каретата и когато момичетата влязоха в къщата, двамата вече седяха в библиотеката и пиеха бордо в безмълвно разбирателство.

— Това е от деветдесет и шеста, нали? — Тео помириса виното в гарафата и провери букета. — Някои бутилки от доставката имат вкус на корк.

— Тази е добра — отговори Силвестър. — Върви да се преоблечеш. Заради теб ще умрем от глад.

— Но аз умирам от жажда — оплака се Тео с дяволита усмивка и си наля една чаша. — След физически труд винаги съм жадна.

Жена му буквално искреше от дързост и енергия. Силвестър рядко я беше виждал такава и смаяно осъзна, че тя е щастлива. През малкото седмици, откакто я познаваше, рядко я беше виждал да се радва от цялото си сърце. Поне извън спалнята им.

Днес тя беше щастлива, защото сблъсъкът на улицата й даде възможност да докаже, че е добра в нещо, че може да помогне на човек в беда. Това, което беше свършила, й вдъхваше задоволство и й даваше чувството, че е полезна.

Тази жена никога няма да се задоволи със статута си на омъжена дама в обществото, каза си Силвестър. Ако стане майка, ще има къде да вложи част от бликащата си енергия. Нощите им бяха изпълнени със страст и той не можеше да си представи, че първата й бременност няма да настъпи много скоро.

— Вземи си чашата горе — нареди строго той. — Давам ти десет минути.

— Нали няма да тръгнеш без мен?

— На твое място не бих поставил на изпитание търпението ми.

— Какво? След като ти спасих живота?

— Не преувеличавай. Остават ти девет минути.

В сивите очи блестеше смях, ъгълчетата на устата му потрепваха издайнически. Тео усети как в тялото й се надигна топла реакция. Тези мигове на единство и частно разбирателство на публични места бяха станали рядкост след идването им в Лондон и й липсваха болезнено.

Тя се усмихна дръзко на мъжа си и се качи в стаята си да се преоблече.

Пантеонът на Оксфорд стрийт беше голямо и много оживено заведение. Имаше бална зала, концертна зала и ресторант, посещаван не само от висшето общество, но и от заможни граждани и съпругите им. Силвестър знаеше, че в тази непринудена атмосфера Рози ще се чувства по-добре, отколкото в „Плаза“, където строгите градски матрони и надменните млади контета ще гледат неодобрително на една такава семейна вечеря.

Графиня Стоунхеридж също се чувствате добре в Пантеона — много по-добре, отколкото в Алмакс, разбра разкаяно Силвестър, докато жена му забавлявате сестрите си със злобни коментари по адрес на присъстващите в ресторанта.

Тео първа забеляза разсеяния поглед на Клариса.

— Накъде зяпаш през цялото време, Клари? — попита тя и се обърна на стола си.

— Не бива да гледаш натам, Тео! — извика Клариса и се изчерви.

— Но кого гледаш? О… — прошепна тя, внезапно прозряла истината. — Разбирам.

— Моля те, Тео, обърни се най-после! — почти изплака Клариса.

— Младежът изглежда много добре, Емили — съобщи Тео, щом се обърна отново към масата. — Непременно го погледни. Истински благороден рицар в цялото му великолепие.

Емили се обърна спокойно и подобно на сестра си веднага разбра кой беше причинил изчервяването на Клариса.

— О, да — потвърди усмихнато тя.

— Кой! Какво? — осведоми се любопитно Рози и стана, за да огледа залата с късогледите си очи. — Защо не виждам рицар? Носи ли броня?

— Не, глупаче, това е само израз. Веднага седни на мястото си. — Тео дръпна Рози за полата и я натисна на стола й.

— Веднага трябва да разберем кой е.

— За какво говориш? — попита Силвестър, докато Едуард огледа изпитателно младия мъж, за когото ставаше дума, и се обърна с усмивка към годеницата си.

— Клариса откри своя рицар — оповести тържествено Тео. — Не се изчервявай, скъпа — помоли нежно тя и помилва ръката на сестра си. — Да отида ли да се запозная с него?

— Не! — извикаха в един глас Емили и Клариса.

— Тогава Стоунхеридж ще ни представи и ще го покани да седне при нас и да изпием по чаша вино — продължи енергично Тео. — Виждаш ли го, Силвестър? Красивият млад мъж с дългата руса коса, който седи с възрастната дама до прозореца. Жената е възрастна, да, това е добър знак, Клари. Не му е любовница, значи е майка му.

Лейди Стоунхеридж пренебрегна протеста на сестра си.

— Върви да му се представиш, Силвестър. Покани го да се присъедини към нас с майка си. Направи се, че ги познаваш, че си ги срещнал на някакво светско събитие. После просто се засмей и кажи, че си се излъгал, но въпреки това ги каниш на нашата маса.

— Няма да направя нищо подобно — отсече Силвестър. — Държиш се като невъзпитана хлапачка.

— Тогава ще отида аз. — Тео бутна стола си и стана. — Как очакват нещо да се случи, ако не се погрижиш то да се случи?

Преди да е успял да я спре, тя вече вървеше между масите с приветствена усмивка.

— О, не! — изохка Клариса и се опита да охлади парещите си бузи с чашата за вода. — Как можа да го направи!

Едуард и Емили се тресяха от смях, сякаш ставаше дума за стара, добре позната шега. Силвестър имаше чувството, че се е превъплътил в напълно чужд човек. Хората около него се държаха по начин, който му беше напълно непознат. Всъщност вече познаваше това чувство, когато беше обкръжен от Белмонтови. Примирен, той отпи глътка вино и зачака някой да го просвети.

Рози с наслада дояждаше ягодовия сладолед.

— Тео никога не се притеснява да говори с чужди хора — обясни тя на Силвестър, уверена, че тази информация ще го накара да вземе участие в общото веселие. Даже смутената Клариса се смееше. — Тя не е никак плаха.

„Плаха“ със сигурност не беше епитет, който би могъл да употреби за жена си. Тео вече разговаряше с двамата на масата до прозореца, леко свела глава към тях. След малко се обърна и погледът й се стрелна към тяхната маса. Очите й светеха тържествуващо. Тя вдигна пръст, за да покаже, че е успяла, и скоро се върна отново при тях.

— И така, дамата с него наистина му е майка, а той се казва Джонатан Лейси. Някой ден ще наминат на Кързън стрийт — разказа тя още преди да седне на мястото си. — Изглеждат много прилично, не са някои сноби или нещо подобно. О, той има замечтани очи, Клари. Огромни и блестящи, с цвета на златнокафяв портвайн. Наистина красиви очи. А да видиш ръцете му! Дълги и тесни.

Силвестър неволно отправи поглед към собствените си ръце. Не бяха с къси пръсти и тромави, но въпреки това… На всичкото отгоре той нямаше големи и замечтани очи…

— Сигурна съм, че е човек на изкуството — продължи Тео и отпи глътка вино. — Във всеки случай майка му много хареса идеята да посетят графиня Стоунхеридж. Да знаеш, че ще се появят най-късно след ден-два.

— Какво им каза? — попита Едуард, докато бършеше лице със салфетката.

— Много просто… че вече сме се срещали някъде… но бързо разбрах заблудата си, извиних се и се представих. Останалото беше детска игра.

— Някой ще бъде ли така добър да ми обясни какво, по дяволите, става тук? — намеси се енергично Силвестър. — Съзнавам, че съм бавно загряващ, но…

— О, причината е, че не си Белмонт — отговори весело Тео.

В следващия миг на масата се възцари смутено мълчание. Едуард спаси ситуацията:

— Моля, моля, аз също не съм Белмонт, но имам предимство пред вас, сър. Познавам тази артистична трупа, откакто се помня.

— Наистина имате предимство — отговори спокойно Силвестър и се надигна. — Време е Рози да се прибере вкъщи.

— Аз казах истината — заяви Тео, която не искаше вечерта да завърши с фалшиви тонове. — Ти не си Белмонт, затова няма как да разбереш нашите шеги. Това обаче не означава, че не можеш. Трябва само да поискаш.

— Сега ти си Гълбрайт, скъпа моя — отбеляза все така спокойно той.

— Може и да си прав — отвърна Тео. Веднъж подхванала темата, тя не можеше да спре. Присъщата й откровеност я накара да каже: — Майка ти и сестра ти са напълно лишени от чувство за хумор, затова няма и да се опитвам да разбера шегите им.

— Тази забележка е крайно неуместна, Тео! — извика сърдито Едуард.

— Не, не е — възрази уверено Тео и се обърна към съпруга си: — Това е истината. Права ли съм, Стоунхеридж?

— За съжаление да — отговори мрачно той. — Но предлагам да продължим тази дискусия другаде, за да не притесняваме никого.

Само Тео и Силвестър разбираха какво се случва. Останалите бяха объркани и се чувстваха неловко, но никой не каза дума. Трите млади дами Белмонт, придружени от Едуард, заеха места в градската карета на Стоунхеридж, за да се приберат в дома на лейди Белмонт на Кързън стрийт.

Силвестър настани Тео в наемен файтон и седна до нея. Тя се уви плътно в наметката си и сведе глава. Много й се искаше да каже, че дълбоко съжалява за необмислените си думи. Вечерта беше прекрасна и беше жалко да завърши така зле. Тя бе казала истината, каквато я виждаше, но думите й прозвучаха изкривено. Всички чуха в тях ожесточение и гняв. И всичко това само защото Силвестър й напомни, че сега е Гълбрайт. Старото чувство, че е паднала в капан, я заля като мътна вълна и всички аргументи, които си беше повтаряла през последните седмици, бяха безсилни да я спрат.

— Не биваше да ми напомняш — рече тихо тя в мрака на файтона.

— За какво? Че сега си Гълбрайт? Това е истината.

— Да. Както е истина, че сега ти притежаваш всичко, което принадлежи на Белмонтови! — О, господи, защо не можеше да си държи устата затворена?

Силвестър не отговори. Облегна глава на вехтата тапицерия и затвори очи.

— Нищо не мога да направя — продължи Тео и сплете ръце в тънки ръкавици. Сама не разбираше дали се извинява, или се опитва да обясни поведението си. — Старая се да забравя, но в един момент си спомням всичко и тогава ставам ужасяващо нелогична, гневя се и искам да те нараня… както ти ме нарани.

— Наистина ли те нараних, Тео? — попита съвсем тихо той. Файтонът забави ход, за да завие, и под светлината на уличния фенер Тео видя горчивата линия около устата му и болката в очите му. — Бъди честна — помоли той. — С какво те нараних?

Присвил очи, Силвестър наблюдаваше светлините и сенките, които танцуваха по фините й черти. Тя поклати глава в безмълвно отчаяние и се загледа с невиждащи очи през прозорчето.

Когато файтонът спря пред Белмонт Хаус, Тео все още не беше казала нищо. Силвестър й помогна да слезе и я въведе в къщата.

— Надявам се, че сте прекарали приятна вечер, милорд… лейди Тео. — Фостър се поклони и пое ръкавиците и бобровата шапка на господаря.

— Да, много приятна, благодаря — отговори Силвестър.

— Сигурно лейди Рози се е забавлявала много?

— Да, така мисля.

— Изяде няколко купички ягодов сладолед — разказа Тео с непринудена усмивка. Не й беше трудно да крие истинските си чувства пред персонала, само пред семейството. — Лека нощ, Фостър — добави тя и забърза нагоре по стълбата.

— Донесете коняк в библиотеката, ако обичате. — Силвестър се запъти нататък.

Икономът кимна знаещо. Явно между двамата пак хвърчаха искри.

Силвестър стоеше пред камината и се взираше в пламъците, когато Фостър донесе гарафата с коняк.

— Благодаря — промърмори той с отсъстващ вид. — Сложете таблата на масата. Ще се обслужа сам.

Той си наля една чаша, отпи малка глътка и потъна в мрачни мисли. Някой се опитваше да го убие и той не можеше да се съсредоточи върху този проблем, защото пред очите му постоянно беше нещастното лице на Тео. Болката й късаше нервите му.

Обзет от внезапна решителност, Силвестър скочи. Отвори едно чекмедже на писалището си и извади пистолет. Увери се, че е зареден, и го пъхна в джоба на жакета. След това излезе в преддверието.

— Шапката и бастуна ми, Фостър… благодаря. — Плъзна длан по бастуна си и натисна копчето на дръжката. От бастуна изскочи добре смазано острие.

Икономът положи големи усилия да не забележи опасния бастун, но добре обученият му поглед откри и леката издутина на джоба на жакета. Да, през нощта улиците не бяха много сигурни, но тези предпазни мерки изглеждаха прекалени за нощна разходка до Сейнт Джеймс или до някой от клубовете в ситито, където джентълмените се застояваха до късно.

Графът кимна кратко, нахлупи шапката, взе ръкавиците и излезе от дома си. Имаше намерение да се ослуша в рибарската кръчма на Док стрийт.

Тео стоеше до прозореца на спалнята си и видя как Силвестър излезе от къщата. Очакваше той да дойде при нея и да прогони болката и объркването й с тялото си, да предизвика у нея дълбокия екстаз, който я караше да забрави целия свят. Вместо това той излезе. Дали му е писнало от оплакванията й?

Тази мисъл я уплаши. Опита се да си представи живот без Силвестър и видя безутешна пустош.

Как я бе наранил той?

Добре, че решителността никога не я напускаше.

— Дай ми наметката, Дора. Ще изляза.

Камериерката примигна смаяно. Само преди малко бе окачила наметката в шкафа.

— Вече е единайсет, лейди Тео.

— И какво от това? — попита нетърпеливо Тео и нахлузи ръкавиците си. Ако се забави, Стоунхеридж ще изчезне, зад някой ъгъл и ще има да го търси по улиците.

Тя се наметна набързо, сложи си качулката и се втурна към вратата.

— Негово благородие каза ли къде отива, Фостър?

— Не, лейди Тео — отговори изненадано икономът, който тъкмо затваряше.

— Непременно трябва да го настигна — заяви тя. — Бързо отворете вратата. Не вярвам да е далеч.

Фостър се поколеба. Но графът бе излязъл само преди минута, а и Кързън стрийт беше сигурно място. Отвори вратата и Тео мина като вихър покрай него. Слезе тичешком по стълбата и зави надясно, както беше направил Силвестър.

19.

Тео зави точно навреме по Аудли стрийт, за да види как Силвестър се качи в наемен файтон. Без да се бави, тя махна на следващия и се настани на седалката.

— Следвай файтона пред нас — нареди тя и се потърси от лошата миризма на вехтото превозно средство.

— Както кажете, милейди. — Файтонджията плесна с камшика и потегли, надявайки се пътуването да продължи колкото може по-дълго.

Едва когато завиха на следващия ъгъл и колелата затрополяха по паважа, Тео се сети, че не е взела пари. Все едно. Силвестър ще плати и своя, и нейния файтон. А пък ако го изгуби, ще се върне на Кързън стрийт и ще плати там.

Къде отиваше Силвестър? Тео отметна мазната кожена завеска пред прозорчето и се загледа към тъмната улица. Не познаваше квартала, пред който се движеше файтонът. За съжаление познаваше само няколко квадратни мили от Лондон, където живееше висшето общество. Явно Силвестър не отиваше в някой клуб на Сейнт Джеймс. Дотам можеше, да иде и пеша.

След цяла вечност файтонът със Силвестър зави към брега на Темза и продължи покрай реката. Тук въздухът беше съвсем друг. Вонеше на мръсотия и пушек, на човешки нечистотии и на водораслите, полепнали по изтърканите стъпала, които слизаха към водата.

Тео провря глава през прозореца и извика на файтонджията:

— Виждате ли ги още?

— Да, да — успокои я човекът. — Тъкмо завиха по Док стрийт. Осмелявам се да ви кажа, че това не е място за изискани дами.

— Виждам — отвърна кратко Тео и се прибра във файтона. Каква работа имаше Силвестър в този съмнителен квартал?

В коя област от частната му сфера проникваше този път? Неловкостта й нарастваше с всяка секунда. Фините косъмчета на тила й настръхнаха от недобро предчувствие. Много й се искаше да извика на файтонджията да кара обратно, но не го направи. Защото трябваше да каже на Силвестър нещо много важно. Искаше да му го каже веднага. Като го чуе, той ще разбере, че тя не си пъха носа в личните му работи.

От друга страна… ако на това съмнително място се натъкне на някои важни сведения за миналото му, тя няма да си затвори очите. Беше достатъчно честна пред себе си, за да си го признае.

Файтонът зави по тясна, тъмна, павирана уличка, където миришеше толкова силно на боклуци и гнило, че Тео едва дишаше. Другият файтон бе спрял на отсрещната страна, вероятно по указание на Силвестър. В тази част на града рядко идваха файтони и той сигурно беше поръчал на файтонджията да го чака, за да се прибере вкъщи.

Ръждясала желязна табела се полюляваше над тясната врата на стара дървена къща и скърцаше жално. През малки, неостъклени прозорци излизаха кълба дим. Зад тях трепкаше мътна светлина и се чуваха груби гласове. Нещо падна с трясък на пода и някой изкрещя сърдито. Разнесе се дрезгав смях, придружен от поток неприлични думи. След минута вратата се отвори, отвътре излетя мъж и падна по лице в канавката.

Ръмжейки като звяр, той се надигна и се втурна обратно със сведена глава и заплашително размахани ръце.

Тео едва успя да се отдръпне, когато мъжът повторно излетя навън, този път следван от гневна жена с червено лице, която размахваше точилка.

— Изчезвай от моята кръчма жалки глупако — излая жената и добави няколко ругатни, които бяха нови дори за богатия репертоар на Тео. — Върви при твоята старица, Том Бриг, и не се карай с гостите ми. — Тя се наведе над падналия, опряла ръце на хълбоците. Навитите й ръкави разкриваха масивни ръце, под мръсната престилка се подаваше дрипава фуста. С последна грозна ругатня тя обърна гръб на скандалджията и си влезе в кръчмата. Вратата се затвори и уличката потъна в мрак.

Том Бриг се надигна на колене, изхленчи жално и отново се отпусна в калта. Главата му потъна в купчина гнили зелеви листа и той затвори очи. От устата му закапа пяна воняща на вкиснала бира.

Тео направи гримаса, слезе от файтона, мина покрай падналия и смело блъсна затворената врата. Тя се отвори и младата лейди се озова на прага на квадратно помещение, чийто под беше посипан с мръсни трици. В откритото огнище гореше торф и пълнеше помещението с хапещ пушек. От черните греди на тавана висяха свещници и лампи с рибено масло, които също пушеха.

Очите й се насълзиха от дима и в първата минута не можа да види нищо. После изведнъж чу мъжки глас:

— Я погледни към вратата, Мег! Виж какво ни е довлякло течението на реката!

Двайсетина глави се обърнаха към Тео. Мъжете я зяпнаха с кървясали, похотливи очи и се ухилиха зарадвано. Тео се ужаси от черните дупки в устите им, а изпаренията от немитите тела и гнилия дъх от устите им я обгърнаха в задушаващ облак. Най-сетне видя Силвестър, който седеше на бара с канче в ръце.

Той също я видя и в първата минута не повярва на очите си. Дали пък не е погълнал твърде много евтин джин, та му се привиждат разни неща? Качулката на наметката от червено кадифе се бе свлякла от главата й и образуваше невероятен контраст със синьо-черната коса. Очите й изглеждаха тъмни и бездънни на свежото, загоряло от слънцето лице, а устните й бяха полуотворени, сякаш се готвеше да съобщи важна новина.

Докато Силвестър трескаво се опитваше да се убеди, че необичайната посетителка наистина е жена му, Тео стигна до него, без да се притеснява от мръсните ръце, които се лепяха по наметката й, нито от грубите гласове, които й отправяха куп неприлични предложения.

— Искам да ти кажа нещо, Силвестър. — Тя се усмихна и сложи ръка върху неговата. — Вече знам, че не си ме наранил по никакъв начин. Според мен просто бях…

Междувременно лордът си бе възвърнал дар слово.

— Сигурно съм полудял. Какво търсиш тук, дявол да те вземе?

— Последвах те — обясни спокойно тя. — Какво пиеш? — Посегна към канчето и помириса течността. — Май е джин. Мирише отвратително, но предполагам, че в такива кръчми не се пие друго.

Тя се обърна и се огледа любопитно. Силвестър беше до нея и вече нямаше от какво да се бои.

— Защо си дошъл в тази пристанищна кръчма, Стоунхеридж?

Силвестър се запита дали веднага да й извие врата или да почака, за да се наслади докрай на процедурата.

— Как смееш да излизаш след мен посред нощ? — попита най-сетне той, макар да съзнаваше, че думите не са в състояние да изразят чувствата му.

— Исках да ти кажа нещо. Стана ми ясно, че наистина не си ме наранил. Вече не ти се сърдя, че си ме убедил да се омъжа за теб — обясни сериозно тя и леко стисна ръката му. Очите й изглеждаха огромни в задименото помещение.

— Възхитен съм да го чуя — отвърна той с лек сарказъм. — И тази важна информация, естествено, не е могла да чака подходящото време и място.

— Не, разбира се, че не — заяви Тео и отпи глътка джин. — Пфу! Отвратителен вкус.

Силвестър гневно изтръгна канчето от ръцете й и я плесна по ръката. Така успя да облекчи малко чувствата си, но това не му беше достатъчно.

— Тук не мога да те накажа, както заслужаваш, но кълна се в бога, с радост ще те отведа вкъщи — заяви мрачно той и хвърли монета на мазния тезгях. — Ти успя да осуетиш плановете ми и се изложи на опасност…

— Това не е вярно — отвърна спокойно Тео, когато той хвана ръката й и я поведе към вратата. — Много добре знаеш, че аз умея да се оправям с трудностите.

— Ще ти кажа само едно, моето момиче: никога няма да се оправиш с трудностите, които аз ще ти създам — увери я той и двамата излязоха от кръчмата.

— Какви планове съм осуетила? — попита Тео, спъна се в неравния паваж и се притисна до него. — Моля те, плати на файтонджията. Забравих да си взема пари.

Силвестър извъртя очи и изпрати безмълвна молитва за търпение към небето. Извади от джоба си кесията и я отвори.

— Видя ли мъжа в ъгъла? — попита с интерес Тео. — И той изглеждаше, сякаш мястото му не е в такава кръчма… както ние с теб. Ще ми кажеш ли какво търсеше тук, Стоунхеридж?

Силвестър спря рязко.

— Какъв мъж? — попита подозрително той.

— Ако влезем пак, ще ти го покажа — усмихна се подигравателно тя. — Беше закрил лицето си с шал от най-фина вълна и носеше ботуши за езда. А наметката му беше с копринена подплата.

Силвестър изглеждаше смаян.

— Как видя всичко това?

— Наблюдателна съм. Като Рози. Може да е късогледа, но нищо не убягва от очите й.

— Ще ми платите ли най-сетне, господине, или ще си стоите тук цяла нощ да си приказвате? — попита нетърпеливо файтонджията. — Струва два шилинга.

— От Кързън стрийт дотук? Това е изнудване!

— Казах му да те следва от разстояние — обясни примирително Тео. — За да не те губи от поглед, трябваше много да внимава.

— Да, много трудна задача. Ясно ми е, че съм му задължен — промърмори саркастично Силвестър и подаде на файтонджията исканата сума.

— Искаш ли да влезем пак, за да ти покажа онзи мъж?

— Не. — Той отведе Тео при другия чакащ файтон. — Момче, карай до онзи ъгъл и спри там. Ще ти кажа кога да продължиш. — Той се качи след Тео във файтона, вдигна кожената завеска и впи поглед във вратата на рибарската кръчма, файтонът спря под сянката на един издаден покрив.

— Кой е този мъж?

— Ако знаех, нямаше да съм тук.

— Няма ли да ми кажеш нещо повече?

— Не. И се радвай, ако това е единственото наказание за безумната ти постъпка тази вечер.

Тео погледна изваяния му профил и си каза, че няма за какво да се тревожи. Устните му потръпваха издайнически, а тонът на гласа му го изобличаваше.

Тя се облегна назад, защото мястото не беше достатъчно, за да гледат и двамата през прозореца, и отново се запита какво е довело Силвестър в тази пристанищна кръчма. Прозрението дойде много бързо:

— Заради нападателите днес следобед! Някой ги е насъскал срещу теб и те са ти казали, че ще го срещнат тук.

Тео е по-умна, отколкото е добре за нея, каза си ядно Силвестър. Но не реагира на думите й, само продължи да се взира във вратата на кръчмата.

Най-сетне търпението му бе възнаградено. Висок, слаб мъж излезе на улицата и спря за миг, за да се увие с вълнения шал. Бялата копринена подплата на наметката му светна за миг в мрака, когато той се обърна и погледна наляво и надясно.

Силвестър не видя лицето му, но моментално го позна, фигурата и начинът, по който държеше раменете си, го издадоха. Силвестър и Нийл Джерард бяха съученици. Познаваха се от десетгодишната си възраст, когато се криеха заедно от по-големите момчета в училището.

— Велики боже — пошепна изумено той и бързо спусна завеската. Нийл сигурно го е видял в кръчмата, но не знаеше, че Силвестър също го е познал. Вероятно е обърнал внимание на необикновената поява на Тео. Сигурно е чакал наемните убийци, за да му докладват. Когато не са се появили и вместо тях е дошла жертвата, той е разбрал, че планът му е претърпял провал.

Да, Нийл сигурно вярваше, че Гълбрайт не го е забелязал. С възмутителната си поява в кръчмата Тео му бе оказала двойна услуга. Първо, бе отклонила вниманието на всички, второ, му даде възможност да идентифицира противника си.

— Кой е този човек? — попита тихо Тео, когато Силвестър почука с бастуна си, за да даде знак на файтонджията да потегли.

— Не знам — излъга той. Тео не биваше да има нищо общо с неговия проблем. Тя беше твърде импулсивна и непредвидима. Приличаше на нестабилно огнено колело, което всеки момент ще падне от рамката и ще продължи по свой собствен, случаен път. След тазвечерното приключение не се знаеше какво още ще направи, ако й даде някакви сведения.

— Но ти трябва да знаеш кой ти мисли злото — настоя тя. — Този човек иска да те убие!

— Ела тук. — Той я дръпна доста грубичко и я сложи на коленете си. — Така е добре. Я ми кажи пак какво те накара да тръгнеш да ме следиш.

— Но защо някой иска да ти навреди? — попита упорито тя и се отблъсна от гърдите му. — Не можеш просто да смениш темата, сякаш нищо не се е случило.

— Разбира се, че мога — отвърна хладно той. — Освен това мога да стана дяволски неприятен, ако установя, че жена ми си пъха любопитния нос в частните ми дела. Е, ще продължаваме ли тази дискусия, или предпочиташ да ми разкажеш какво те тласна към тази невероятна лудост?

Тео остана мълчалива. Силвестър се усмихна, привлече главата й на рамото си и мушна ръка под наметката, за да помилва гърдите й.

— Стига вече, циганко — помоли нежно той. — Изминала си дълъг път, за да ми кажеш нещо важно. Сега вече мога да те изслушам с цялото си внимание. Много искам да ми го кажеш още веднъж.

Тео сърдито захапа долната си устна. С цялото си сърце искаше той да чуе какво има да му каже, освен това беше ясно, че той не желае да й се довери. Значи трябваше да открие истината по друг път.

— Дойдох да ти кажа, че вече не ти се сърдя. Не ме е грижа, че си използвал разни номера, за да се ожениш за мен — рече тя, седна на коленете му и взе лицето му между двете си ръце. — С теб животът ми е много по-вълнуващ, отколкото беше преди. — Тя се наведе да го целуне, езикът й се плъзна нежно по устните му, погъделичка дупчицата на брадичката му, после продължи нагоре към носа и очите.

— Това ли е най-важното за теб? — попита дрезгаво той. — Вълнението? — Зад леко ироничния тон се криеше блажена радост.

— Вълнението означава куп прекрасни неща — отвърна Тео и езичето й се плъзна към ухото му. Силвестър потрепери от възбуда, когато връхчето проникна в чувствителната ушна мида и зъбите й се впиха в крайчето на ухото му.

— Кой беше онзи мъж? Ти го позна, нали? — Тя предприе последен опит да му изтръгне истината, използвайки ситуацията.

— Това е изнудване, Тео — отговори с принудена лекота Силвестър.

— Ти би трябвало да знаеш. Защото владееш във висша степен това изкуство.

Тео продължи да го милва с език и започна да трие бедрата си в слабините му. Ръката й се плъзна към възбудената му мъжественост. Обхвана члена му под опънатия панталон и го притисна лекичко.

— Всъщност исках да ти предложа да се върнем в Стоунхеридж, защото в Лондон умирам от скука, но след като започнахме това приключение, с радост ще остана тук. Очаквам да стане още по-вълнуващо.

— Няма да те допусна в моите така наречени приключения само защото в Лондон ти е скучно — изсъска вбесено той и блъсна ръката й. — Седни насреща ми. — Хвана я през кръста и я сложи на отсрещната пейка.

— Но аз вече съм част от приключението!

— Не, не си! И ако още веднъж се изложиш на опасност като тази вечер, ще се разкайваш горчиво, мога да ти гарантирам.

Това спокойно уверение оказа върху Тео много по-силно въздействие от всякакви заплахи. Тя прехапа долната си устна и се замисли. Досега не бе почувствала истинска опасност, но Силвестър явно беше на друго мнение.

След кратко мълчание тя рече ведро:

— Е, добре, тази вечер няма да се карам с теб. Не искаш ли да продължим от там, където бяхме спрели? — Скочи и отново се настани в скута му. — Е, докъде бях стигнала?

— Май беше тук някъде — засмя се той и насочи ръката й.

— А, да, спомням си…

След няколко часа Силвестър лежеше в мрака на спалнята си, заровил пръсти в прекрасната коса на жена си, докато дълбокото й, равномерно дишане изпълваше тишината, а дъхът й се плъзгаше по гърдите му. Въпреки облекчението, което му бе донесло признанието й, той знаеше, че е решил само един от проблемите си. Промяната у Тео нямаше да донесе нищо, ако Нийл Джерард осъществи плана си да го премахне.

Защо ли старият му приятел гореше от желание да му навреди? Какво го бе тласнало към опит за убийство? Какво беше сторил Силвестър, та Нийл предприемаше такива отчаяни стъпки? Нийл беше страхливец и склонен към паника, но Силвестър разбираше физическите му страхове и никога не го осъждаше. През цялото време му остана верен и се застъпваше за него, когато положението в училище станеше напечено. Нийл обаче не се реваншира за приятелството му. По време на съдебното дирене той правеше всичко друго, само не и да защити своя стар приятел и другар от обвинението в страхливост пред лицето на врага.

Не каза нищо в негова защита, а после се отвърна от него.

Старите змии на унижението и отвращението от себе си отново надигнаха съскащи глави във вътрешността му, отровата им потече по вените му. Нийл недвусмислено му бе дал да разбере, че не може да има претенции за приятелство и вярност.

А сега дори се опитваше да го убие! Силвестър енергично прогони от съзнанието си безсмислената тъга по миналото и се опита да разсъждава трезво. Защо човек, разрушил кариерата и унищожил доброто има на свой приятел, се опитва да извърши убийство?

Сигурно имаше нещо общо с Вимиера. Не би могло да бъде друго. Нийл нямаше друга причина да го мрази.

От какво се страхува Нийл сега? Дали се опитва да предотврати нещо определено? Силвестър очевидно държеше ключа към някаква тайна. Това беше единственото обяснение. Тайна, която ще унищожи Нийл Джерард.

Силвестър отново се опита да съсредоточи мислите си върху онези съдбоносни мигове на португалска земя. Слънцето тъкмо беше залязло. Ротата му защитаваше позицията от разсъмване. Атаките на французите идваха една след друга, атаката беше зад гърба им. Командването му бе възложило да пази моста за основната армия, която щеше да прекоси реката някъде през нощта.

Дотук всичко беше ясно и документирано в докладите в главната квартира. Там беше записано още, че на капитан Джерард било възложено да доведе подкрепление. Майор Гълбрайт трябвало да удържи моста до настъпването на мрака.

Силвестър затвори очи и за пореден път се опита да възстанови онези ужасни часове. Пред вътрешния му взор се появи ястреб — тъмен силует на фона на безбрежното синьо небе. Как се чувстваше тогава? Потиснат… може би дори уплашен? Да, вероятно. Само глупакът не се бои от битката и смъртта. Един млад ефрейтор, още почти дете, бе ранен сутринта и цял ден лежа под изгарящото слънце, като хленчеше и викаше майка си. Силвестър и днес чуваше гласа му. Видя и лицето на сержант Хенли, чу острите му заповеди. Сержантът непрекъснато подканяше войниците да пълнят и да стрелят по-бързо и те го слушаха.

Французите прииждаха на вълни към ниското хълмче, зад което се бяха укрепили, но те ги спираха. Колко нападения отблъснаха през този безкраен ден? Би било много просто да се оттеглят зад моста, но командирът дори за миг не помисли да сдаде позицията и да спаси себе си и войниците. Щом падне нощта, ще пристигне подкрепление и мостът ще остане в английски ръце.

И какво се случи после? Французите се готвеха за нова атака, слънцето почти се скри зад веригата от възвишения в гърба на неприятелската армия и английските войници стреляха право срещу червеното кълбо, без да виждат нищо.

А после? Какво стана после? В паметта му се бе запечатала само тази последна картина, нарисувана с ярки бои и обрамчена от мрак. В периферията на тази картина се рееше нещо, което обаче отказваше да добие ясни очертания.

Няма смисъл да се мъчи. Винаги стигаше до тази точка и не можеше да продължи. Имаше още един спомен, който го пронизваше с жестока яснота — изолирана картина, без връзка с останалото. Лицето на французин, изправен заплашително над него, вдигнал байонета за смъртоносен удар. Виждаше безумния, фанатичен блясък в очите на мъжа, после и блясъка на метал, преди байонетът да се забие в черепа му. Помнеше как вдигна ръце, за да скрие очите си, и как в главата му експлодира бяла светлина. След това вече не помнеше нищо. Миговете от делириума бяха ужасно объркани. Единствено ясен беше гласът на Хенри. Минаха месеци, докато оздравее напълно и дойде на себе си в гадния затвор в Тулуза.

Силвестър безшумно стана от леглото. Тео промърмори нещо неразбрано, обърна се по корем и ръката й опипа завивката — търсеше го и насън. Той си наля чаша вода, отиде до прозореца и замислено загледа как небето на изток бавно просветлява.

Ако Нийл наистина иска да го отстрани от пътя си, защо просто не го е обвинил в страхливост по време на съдебното заседание? Това би било най-просто, защото Силвестър нямаше аргументи, с които да се защити. Джерард спокойно можеше да каже, че Гълбрайт е капитулирал твърде рано. Можеше да каже, че е пристигнал с подкреплението точно в уговореното време. Тогава щяха да го осъдят за страхливост пред лицето на врага и да го разстрелят.

Но Джерард не каза нищо такова. Той рискува Гълбрайт да бъде освободен и тайната му, каквато и да беше тя, да бъде разкрита. Затова сега се опитваше по всякакъв начин да се отърве от Силвестър. Вероятно защото бившият му приятел беше решил да се върне в обществото. Ако се беше заровил с позора си в далечната провинция, за да ближе раните си, щеше да бъде само минимална заплаха. Но сега се върна в столицата и старият скандал неизбежно надигна грозната си глава.

Още като момче Нийл реагираше на заплахата със сляпа паника. Вероятно и сега е обзет от паника. Но може би зад тази паника се крие много повече от страха Силвестър да разкрие тайната му? Защо не го обвини на заседанието на съда? Нали имаше и други свидетели, например неговия сержант? Какво точно бе казал той?

Силвестър нетърпеливо разтърси глава. Изведнъж видя онзи мъж съвсем ясно: невероятно грозен екземпляр от човешката раса. Обаче не си спомняше какво каза свидетелят. И без това показанията му бяха чиста формалност.

— Какво правиш там?

Съненият глас на Тео сложи край на размишленията му. Тя седеше в леглото и примигваше. Смачканата завивка бе отметната настрана и пълните й гърди потрепваха изкусително.

— Наблюдавам изгрева — отговори тихо той. — Спи спокойно, Тео.

Тя остана седнала, загледана съсредоточено в гърба му. За какво мислеше мъжът й, докато стоеше до прозореца и се взираше в сивата светлина на хоризонта? Тя беше убедена, че той е познал мъжа от кръчмата. Когато се обърна да й отговори, на лицето му се появи нещо студено, непримиримо. Сега беше изчезнало, но тя беше убедена, че го е видяла, и си каза, че не би искала да е на мястото на човека, за когото са предназначени мислите на мъжа й.

Тео решително отметна завивката и отиде с боси крака при Силвестър, обгърната само от дългата си черна коса.

— Утро ли е вече?

— Почти.

Голата й ръка помилва неговата и му напомни, че той също не е облечен. Той зачака напрегнато още въпроси, но тя само се облегна на него и нежно прокара пръст по белега, разсичащ гърдите му чак до талията.

— Къде получи този белег?

— В едно сражение преди десет години.

Тео кимна и вдигна глава към лицето му. В студените сиви очи се криеше дълбока болка. Съпругът й носеше много повече рани от видимите по тялото му. За да го разбере докрай, тя трябваше да стигне до душевните му рани.

— Върни се в леглото — заповяда рязко Силвестър. Вдигна я на ръце, отнесе я до леглото и я хвърли на матрака. Наведе се над нея и нежно приглади косата й. — Каква неустрашима, дръзка и дива циганка си взех за жена!

— Нима предпочиташ някоя кротка женичка? — В гласа й звънна тревога и очите й светнаха загрижено, но Силвестър спокойно поклати глава.

— Не. Веднъж вече ти казах колко добре си подхождаме ти и аз. — Той легна до нея и я взе в прегръдката си. — Но те моля да не повтаряш снощната си необмислена екскурзия, скъпа, все едно колко благородни са мотивите ти.

Тео не отговори, само се сгуши в него и се наслади на топлината на тялото му. Беше безсмислено да водят подобни спорове. Забрана или не, тя ще проведе собствено разследване. Може би Едуард ще се съгласи да я придружи до рибарската кръчма, за да разпитат хората там.

Когато октомврийското слънце се показа над Темза, Нийл Джерард стана и заходи напред-назад в бедняшката си стаичка, питайки се какво се е объркало през вчерашния следобед. Тримата наемни убийци не дойдоха в рибарската кръчма да си получат остатъка от парите. Вместо тях се появи Силвестър Гълбрайт.

Как ли е успял да се справи с трима въоръжени мъже, придружен от три млади жени, едно дете и един инвалид? — запита се отново Джерард. Той ги наблюдаваше отдалеч и остана с впечатлението, че Силвестър води група ученици. Въпреки това бившият му приятел е преодолял нападението и дори е изтръгнал от мъжете сведения за човека, който ги е наел.

Единствената утеха на Нийл беше увереността, че Гълбрайт не го е видял в тъмния ъгъл на кръчмата. Той тъкмо бе влязъл и си поръча едно питие, когато се появи момичето и предизвика всеобща възбуда. Появата на непознатата очевидно му попречи да огледа помещението и да задава въпроси на посетителите.

Дръзката малка хлапачка обаче беше зашеметяваща! Невероятната черна коса изпъкваше толкова красиво на фона на червената наметка. Младо момиче. Твърде младо за Силвестър Гълбрайт. Влизането й изненада графа и го ядоса — това си личеше отдалеч. Въпреки изкусителната й усмивка и умилкването й той побърза да я изведе навън.

Вероятно му е любовница, предположи Нийл. Щом се е осмелила да влезе в рибарската кръчма. Макар че женитбата на графа съвсем не беше толкова отдавнашна. Сигурно се нуждаеше от нещо по-възбуждащо. Бракът по разум обикновено не предлага добро забавление, каза си злобно Нийл. Нищо чудно бившият му приятел да се е оженил само заради наследството. Напълно възможно.

Но стига е размишлявал за брака и извънбрачните връзки на Гълбрайт. Веднага трябва да разбере какво се е объркало с тримата убийци. Вчерашният провал може да му струва много. Вероятно е време да смени тактиката.

Нийл огледа тъмното помещение, обзаведено с вехти мебели и тънки завеси на единствения прозорец. През лошо уплътнените рамки влизаше студен вятър и огънят в малката камина трепкаше неспокойно под течението.

Надяваше се първо да реши проблема си и след това да напусне тази жалка квартира. Копнееше да се върне в елегантния си дом на Хаф Муун стрийт и отново да се отдаде на необуздани ергенски забавления. С нетърпение очакваше деня, когато вече няма да е принуден да ходи всяка седмица в онази мръсна дупка, за да плаща на изнудващия го сержант.

Свръхпредпазливият Нийл Джерард се бе погрижил никой да не знае за присъствието му в Лондон. Живееше в тази квартира и подготвяше отстраняването на граф Стоунхеридж. Тук беше само анонимен наемател, който редовно си плащаше наема, а в рибарската кръчма беше само анонимен гост, който не идва заради пиенето. Докато беше тук, не го заплашваше опасност да срещне някого от обичайния си живот. Но снощи за малко не се разкри и вече нямаше смисъл да понася тези жалки условия на живот.

Някой почука плахо на вратата. Появи се мършаво слугинче с кофа въглища. Нослето му беше зачервено от студа.

— Искате ли да разпаля огъня, сър?

Той кимна и проследи как момичето клекна пред камината и започна да хвърля въглища с лопатката. Отново си спомни момичето в рибарската кръчма. Между онова блестящо същество и тази жалка твар нямаше нищо общо, но той не беше спал с жена от няколко седмици, а и много искаше да отреагира гнева си от поредния неуспех.

Нийл взе от тоалетната масичка дребна монета и я хвърли на пода до клекналото момиче. То го погледна с огромна изненада.

— За мен ли е, сър?

— Чиста ли си? — попита той и развърза колана на халата си.

В очите на момичето блесна страх, но то кимна покорно, стана и изтри ръце в престилката си.

— Ще ви помоля само за едно, сър…

— Какво искаш? — попита той, изнервен от мълчанието й.

— Никога преди не съм то правила. — Момичето сведе глава към пода и нервно заусуква крайчето на престилката си.

Нийл извъртя очи към тавана. Този номер му беше добре познат. Девствениците имаха по-висока цена и момичетата от домовете в Ковънт Гардън умееха да се преструват много убедително. Това хлапе явно се опитваше да си вдигне цената.

— Ти да не ме смяташ за глупак? — попита високомерно той, но когато момичето продължи да мълчи и не вдигна глава, допълни спокойно: — Ако искаш, лягай на леглото. Ако не, изчезвай оттук.

Момичето направи колеблива крачка към леглото, после решително се отпусна върху завивката и силно стисна очи.

Нийл свали халата си и легна върху нея. Вдигна полата и престилката й и тя се разтрепери, защото не носеше бельо. Трябваше му само минута, за да разбере, че малката наистина е девствена. Това го зарадва и когато свърши, й даде още една монета. Тя я скри в шепа и напусна стаята, плачейки тихо.

Нийл си каза, че е бил повече от великодушен, и се отпусна в леглото. Похотта му беше задоволена и можеше да поспи още малко.

Следобед ще напусне тази жалка дупка и ще се върне в дома си на Хаф Муун стрийт, за да заживее отново като капитан Нийл Джерард. Желан ерген от добро, макар и не аристократично семейство, със значително богатство и блестяща кариера в армията.

Вече знаеше как да се справи със Силвестър Гълбрайт. Ще се приближи към него от съвсем друга посока. Ще му протегне ръка като стар приятел.

20.

— Уважаемата мисис Лейси и мистър Джонатан Лейси, лейди Тео — съобщи тържествено Фостър и отвори широко вратата на дневната.

— Виждаш ли, Клари, казах ти, че ще се появят много скоро — пошепна тържествуващо Тео. — Да заповядат, Фостър.

— Боже, колко ми е неловко! — изплака Клариса и изпусна кълбото прежда, което навиваше за Емили. — Какво ли ще каже мама, като разбере какви ги вършиш?

— Ще каже, че съм вулгарна — отговори весело Тео. — Но ти няма да й кажеш, нали?

— Нищо чудно Рози да ни издаде — отбеляза Емили и се наведе да вдигне кълбото.

Тео стана и се отправи към вратата, Фостър отново обяви имената на гостите.

— Мисис Лейси, много мило от ваша страна да ни посетите! — Тео сърдечно протегна ръка. — И мистър Лейси. Радвам се да ви видя. Съжалявам, че се заблудих така в Пантеона, но се надявам да извлечем най-доброто от моята заблуда и да станем приятели.

Клариса простена задавено и Емили побърза да застане пред нея.

— Позволете да ви представя сестрите си — продължи Тео, която се владееше напълно. — Лейди Емили Белмонт.

Емили поздрави гостите със същата съвършена учтивост. Докато си разменят обичайните учтивости, Клариса се овладя достатъчно, за да стане и да бъде представена.

Джонатан Лейси се наведе над ръката й. Наистина красив млад мъж, помисли си Тео, златнорус и строен като фиданка, но явно му липсва твърдост. Никога не би го харесала, защото тя предпочиташе корави мъже. Слава богу, че съдбата я бе срещнала точно с такъв.

Да, Силвестър Гълбрайт със сигурност не беше подходящ за Клариса. Сестра й гледаше сияещо младия мъж, а той й се усмихваше плахо, сякаш никога не е виждал жена.

— Нали ще пиете чай с нас, мадам? — Тео дръпна шнура на звънеца и покани посетителката да седне на дивана. — Отдавна ли сте в Лондон?

Мисис Лейси започна да разказва надълго и нашироко за скорошното си овдовяване и за починалия си съпруг, отец Джон Лейси, най-малкия син на лорд Лейси. Най-съкровеното желание на съпруга й било единственото му дете да последва примера му и също да получи духовен сан, но се оказало, че Джонатан има други таланти. Скъпият й син бил човек на изкуството, увери майката присъстващите. Отличен художник, вече събудил интереса на обществото с прекрасните си портрети.

— Колко интересно — промърмори Тео, докато наливаше чай.

Емили пое водачеството и показа, че за разлика от сестра си умее да води светски разговор.

— Чувала съм, че Херфордшайър е много красиво графство, мисис Лейси.

Мисис Лейси веднага започна да описва великолепието на тамошната природа и да се оплаква от необходимостта да остане в Лондон — но скъпият й син непременно трябвало да влезе в доброто общество, за да получи поръчки за портрети.

Тео хвърли поглед към Клариса и Джонатан Лейси. Двамата седяха на прилично разстояние един от друг, но разговаряха оживено.

Стоунхеридж ще поръча портрет на Клариса, реши Тео, но скоро се сети, че това ще изглежда много странно в очите на хората. По-добре да поръча портрет на съпругата си, а Клариса ще й прави компания по време на сеансите. Сеанси? Думата я изпълни с ужас. Да седи неподвижно часове наред докато Клари и романтичният й рицар си гукат като гълъбчета. Не. Дори сестринската любов си имаше граници. Трябва да измисли нещо друго.

В същия момент от коридора се чу шум от бързи стъпки и в дневната влетя задъханата Рози.

— Къде си, Тео? При Хътчърд са получили книга за паяци, която непременно трябва да купя. Само че джобните ми пари свършиха, затова дойдох да те питам дали можеш да ми заемеш три шилинга. С Флот веднага ще отидем за книгата.

— Защо толкова бързаш да я купиш?

— Защото е единствен екземпляр и някой може да ми вземе.

— Книга за паяци? Мислиш ли, че темата е популярна?

— О, Тео, моля те!

— Пак ли забрави добрите маниери, Рози! — укори я Емили я повика с пръст. — Това са гостите на Тео. Мисис Лейси мистър Джонатан Лейси.

— Добър ден — поздрави Рози и направи бърз ревера, ала в следващия миг се намръщи и се плесна по челото. — О, вие сте…

— Извинете ме за минута, мисис Лейси — прекъсна я бързо Тео и стана. — Трябва да дам три шилинга на Рози. — Преди сестричката й да е издрънкала още нещо, тя я изведе от дневната. — Няма да казваш нито дума за Пантеона, Рози, разбрахме ли се?

— Нямах такова намерение. Исках просто да попитам дали той е рицарят на Клари.

— Да, той е, но не бива да питаш.

— Какво си шепнете? — попита Силвестър, застанал на стълбата.

— О, дребни семейни проблеми — отвърна безгрижно Тео. — Моля те, Силвестър, дай три шилинга на Рози да си купи книга от Хътчърд. Тъкмо имам гости.

— Ще ви ги върна, Стоунхеридж — увери го тържествено момичето. — Веднага щом си получа джобните за следващия месец. Просто този месец не си пресметнах добре разходите.

— Готов съм да се съглася с дългова разписка — отвърна с добре изиграна сериозност Силвестър. — Каква книга ще си купиш?

Последва въодушевено описание на въпросната книга и той бе принуден да го изслуша. Накрая извади въпросната сума от джоба си, Рози му благодари зарадвано и хукна към преддверието, където я чакаше прислужницата.

— Кои са гостите ти? — попита Силвестър и посвети цялото си внимание на жена си.

— Новите ми приятели от Пантеона — отговори самодоволно тя. — Какво щастие, че Емили и Клариса случайно бяха при мен. Би било чудесно, ако влезеш да поздравиш уважаемата мисис Лейси и да удостоиш с благоволението си младия Джонатан. Не би било зле да го въведеш в клубовете си… или да му препоръчаш добър шивач. Всъщност ти по-добре от мен знаеш какви услуги си оказват мъжете.

Още докато говореше, тя разбра грешката си. Щом Силвестър не беше добре приет в мъжките клубове, значи не можеше да помогне на Джонатан.

— Да, разбирам, че това ще е досадно за теб — побърза да добави тя. — Но поне влез с мен и се запознай с тях, за да покажем, че се радваме на посещението им.

Силвестър прочете мислите й съвсем ясно и си каза, че не знае кое се понася по-трудно — бързото й оттегляне или причината, която се криеше зад него.

Тео го погледна изпитателно и той разбра, че безутешността на мислите му се е отразила на лицето му. Все пак успя да се пребори със себе си и се засмя с фалшиво безгрижие.

— Ти си истинска сводница, мила моя.

В очите на Тео светна облекчение и тя отговори с игрив протест:

— Правя го за Клари. За семейството. Нима Гълбрайтови не правят жертви в името на семейството?

Много рядко, трябваше да признае Силвестър. Кланът Белмонт обаче се отличаваше с уникална близост и свързаност.

— Опитай се да се държиш като Белмонт — помоли нежно Тео. — Рицарят на Клари рисува портрети. За да получи поръчки, са му нужни познанства. Бихме могли да му помогнем.

— Мили боже! — Силвестър вдигна вежди, осъзнал значението на молбата й. — Наистина ли искаш от мен да стана меценат?

— О, да, ти си точно от хората, които знаят как да подкрепят художниците — увери го тя и го хвана подръка. — Влез в дневната, моля те!

— Е, добре, от мен да мине.

Той последва Тео в дневната и изслуша търпеливо пространните обяснения на мисис Лейси. Джонатан Лейси не проявяваше никакъв интерес към обичайните занимания на младежите от добри семейства. Обичаше конете, но гледаше на лова като на брутален спорт. Не познаваше модерните мъжки шивачи и не би могъл да изтъква качествата на Щулц или Уестън, а клубовете на Сейнт Джеймс не го привличаха с нищо.

Младият мистър Лейси явно не е празноглаво конте, реши Силвестър. Обаче не живее в реалния свят.

Клариса се усмихваше и слушаше своя рицар с огромно внимание. Силвестър неволно се запита как ли ще се почувства, ако Тео го слуша така отдадено и му се възхищава безкритично. Погледът му се отправи към съпругата му. Ясно си личеше какво огромно напрежение й струва да скрие насладата си. Тя му намигна и той си каза, че предпочита една хубава караница пред това сляпо обожание.

Но той не искаше тя да го съжалява. Съжаление или презрение — кое от двете беше по-лошо? В момента Тео му съчувстваше и той беше готов да крещи. След онзи ужасен „домашен прием“ тя нито веднъж не го помоли да я придружи на някакво светско събитие и избягваше да говори за приемите, на които е присъствала. Силвестър знае, че няма да издържи дълго. Но ако е попаднал на вярна следа, още тази вечер ще се опита да развърже възела на миналото си.

Нийл Джерард се бе завърнал на Хаф Муун стрийт. Скоро ще се разбере дали все още има намерение да посещава пристанищните кръчми. Важното е, че отново живее в онази част на Лондон, където му е мястото. Тази сутрин Силвестър го видя отдалеч, докато вървеше по Пикадили. Довечера Нийл сигурно ще отиде в някой клуб. Силвестър ще обиколи Уайтс, Вотие и Брук и ще чака, докато Нийл се появи. След случилото се в дома на лейди Белмонт не можеше да очаква сърдечно посрещане, но никой клуб не го бе изключил от редовете си, никой не го помоли да се откаже от членство, така че имаше пълното право да е там и беше готов да понесе унижението. Ако Нийл отново го отреже, ще излезе да го чака навън и ще го принуди да си поговорят.

В същия момент Силвестър осъзна, че Тео го гледа втренчено, и разбра, че мислите му са го отвели някъде много далеч. Затова се обърна към Джонатан Лейси с учтив въпрос, какъв фон предпочита за портретите си.

— Надявам се много скоро да се видим пак, мисис Лейси — рече Емили. — Знам, че мама ще се радва да ви приеме.

— О, много сте мила, лейди Емили. В последно време не правя често посещения, но за мен ще е чест да се запозная с лейди Белмонт. — Мисис Лейси се усмихна гордо на сина си и стана от дивана. — Време е да си вървим, лейди Стоунхеридж.

— Емили, не си ли спомняш, че с Клариса обещахте на мама да се приберете вкъщи до четири! — импровизира бързо Тео. — Ако тръгнете сега, мистър Лейси би могъл да ви придружи.

Силвестър поклати глава. Каква коварна маневра! Емили и Клариса реагираха веднага и се втурнаха да се приготвят. Само след минути мистър Лейси, хванал подръка сестрите Белмонт, беше на път към Брок стрийт, докато майка му се отправи към дома им с каретата.

— Много задоволителна първа среща — отбеляза Тео, когато изпрати посетителите. — И той е запленен от Клари, както тя от него. Наистина необикновено. Сякаш са създадени един за друг.

— Романтични дрънканици — промърмори Силвестър и си взе щипка емфие. — Никога досега не бях виждал някои да се меси в работите на съдбата като теб. Ти си истинска циганка. Би трябвало да се засрамиш от себе си.

— Глупости — отсече енергично тя. — Ще направя всичко по силите си, за да подкрепя тази връзка, защото виждам, че Клари е щастлива. Най-важното е Джонатан да получи добри поръчки. Не ми се вярва да има лично богатство, а зестрата на Клари няма да е достатъчна, за да се издържат, нали?

Дали една четвърт от имението Белмонт щеше да бъде по-добро решение на въпроса? Не. Джонатан Лейси няма да знае какво да прави със земята, каза си Силвестър и решително прогони леките угризения на съвестта. Погледна остро Тео, но в очите й нямаше и следа от предизвикателство.

— Капиталът ще дава скромен доход — обясни той. — Няма да са богати, но и няма да се наложи да гладуват в някоя таванска стая. Парите на Клари са вложени в държавни ценни книжа и ако живеят от лихвите, ще се оправят сравнително добре.

— Е, ако имат нужда, ние ще им помагаме — добави спокойно Тео.

Силвестър вдигна вежди.

— Не смяташ ли, че прибързваш?

Тео поклати глава.

— Клари е влюбена.

— Момичетата на нейната възраст се влюбват всеки ден.

— Клари винаги е казвала, че щом срещне мъжа на сърцето си, ще го познае веднага — отвърна убедено тя. — Освен това казваше, че няма да се задоволи с втория най-добър. Беше готова да умре като стара мома, ако не срещне своя рицар.

Силвестър недоверчиво поклати глава, но реши да не се заяжда.

— Ти сигурно знаеш кое е най-доброто за сестра ти. — Разтри слепоочията си и добави заплашително: — Трябва да обсъдя нещо с теб.

— Наистина ли? — Тео веднага застана нащрек. Нима най-сетне ще я удостои с доверието си?

Силвестър извади от джоба на жакета си писмо и го удари по дланта си.

— Току-що пристигна. Писмо от мама.

— Олеле — прошепна Тео.

— Двете със сестра ми ще дойдат за няколко дни в Лондон. Мама иска да се консултира със своя лекар.

— Олеле — повтори ужасено Тео. — И къде ще живеят? О, не! — простена тя, осъзнала какво я очаква. — Не, Силвестър, не тук!

— Мила моя, не мога да не предложа на майка си и сестра си да живеят под моя покрив — укори я меко той.

— Убедена съм, че ще се чувстват много по-добре в някой изискан хотел! — Тео сключи ръце като за молитва и погледна умоляващо мъжа си. — Нали разбираш, там могат да се оплакват и да хленчат, колкото си искат, и няма да обидят никого.

— Не, Тео — отговори твърдо той. — Те трябва да живеят при нас.

— О, не, не, не! — Тео отчаяно затропа с крака. — Сестра ти ще охка, че става течение и слугинчетата са мудни, а майка ти ще ме преследва с безумните си забележки… О, моля те, Силвестър, кажи им да не идват! — Тя изрита крака на един стол и изохка от болка.

— Престани, луда жено, ще изпотрошиш мебелите! — Силвестър я хвана здраво и я задържа, знаейки, че това е само демонстрация на отчаяние. После я вдигна високо във въздуха и тя сърдито зарита с крака. — С Мери можеш да се караш, колкото искаш, но с мама ще се държиш учтиво и кротко.

— Но тя няма да е учтива към мен! — изплака театрално Тео.

— Това е моя работа. — Той се засмя на възмутеното й лице, завъртя я и най-сетне я пусна.

Тео въздъхна тежко.

— Кога ще дойдат?

— Мама не е посочила дата.

— Мили боже! Ще се появи неочаквано, няма да сме подготвени и…

— Не преувеличавай. Ще наредиш на Фостър да подготви всичко за настаняването й и готово.

— Да, добре — кимна тя и изкриви лице. — Мили боже, как можа да се случи точно сега!

— Само за няколко дни — утеши я Силвестър и се запъти към вратата. — Мама мрази Лондон.

— О, най-после една добра новина.

Силвестър избухна в смях.

— Тази вечер ще закъснея, но ти сигурно също няма да се прибереш рано. Нали ще ходите в Алмакс.

— Ще остана будна и ще те чакам — обеща Тео.

— И аз — отговори с усмивка той и излезе.

Тео се загледа мрачно във вратата, която се затвори зад мъжа й. После хукна към стаята си, за да си вземе пелерината, шапката и ръкавиците. След пет минути вече крачеше бързо към Албърмерл стрийт, следвана от флегматичен прислужник.

Едуард тъкмо се готвеше да излезе, когато Тео пристигна в квартирата му.

— Много се радвам, че те заварих тук — заговори направо тя. — Трябва незабавно да говоря с теб. Имаш ли малко време?

Едуард имаше среща в клуба си, но и насън не би му хрумнало да откаже на Тео.

— Разбира се, влез — покани я любезно той и влезе в малката дневна.

Слугата остана да чака на стълбището.

— Какво мога да направя за теб, Тео?

— Искам да ме придружиш до една кръчма на Док стрийт — отговори без заобикалки тя.

— Какво ще правиш там? — попита с интерес Едуард и се наведе да стопли ръцете си на огъня.

Тео му разказа какво се бе случило миналата вечер.

— Стоунхеридж упорито отказва да ми каже какво става — заключи сърдито тя. — Убедена съм, че е познал мъжа от кръчмата и вече знае кой се крие зад опитите за покушение. Въпреки това не иска да му помогна. Налага се да проведа самостоятелно разследване.

За първи път Едуард не изрази готовност да й помогне.

— Щом Стоунхеридж казва, че това не е твоя работа, ти нямаш право да се бъркаш, Тео.

Тя упорито поклати глава.

— Вече съм замесена, все едно искам или не искам. — Спря за миг, после с видимо нежелание мина към трудната тема: — Нали видя какво се случи на приема на мама. Стоунхеридж упорито мълчи. А аз не смея да го попитам, защото… — Тя прехапа устни и обясни едва чуто: — Защото това е нещо, от което се срамува. Явно в миналото му е станало нещо, за което не иска да говори. Или не може. Но знам, че то му причинява болка.

Тя стана и заходи напред-назад по стаята.

— Постепенно започвам да вярвам, че между случката от миналото и днешните така наречени злополуки има връзка. Иначе би било твърде голяма случайност, не мислиш ли?

Тя се обърна отново към Едуард, който я гледаше с огромна неловкост, едва ли не с болка. Със същия израз като на маминия прием, сети се веднага тя. Защо унижението на Силвестър го изпълваше с болка?

— Какво ти става? — попита неразбиращо тя.

Едуард смутено поклати глава.

— Чух нещо, докато бях в Испания. Не вярвам нито дума, но то обяснява случилото се на приема.

— Разкажи ми. — Тя застана плътно пред него и задържа погледа му.

— Нямах намерение да говоря за това, защото според мен не е вярно. Всеки, който познава Стоунхеридж, ще го разбере. Казаха ми, че тогава Уелингтън се застъпил за него преди… — Той се покашля неловко. „Военен съд“ беше страшно понятие, макар да беше необходима процедура, когато капитан предаваше кораба си или военен командир губеше полковото знаме.

— Продължавай — помоли напрегнато Тео и в очите й блесна гняв.

— Защо не го попиташ? — предложи колебливо той. — Аз го чух от моите командири и не искам да кажа някоя глупост.

— Дяволите да те вземат, Едуард! През цялото време си знаел за какво се отнася и не си ми казал нито дума! Заслужаваш да те набия — изсъска тя. — Говори най-сетне.

Едуард въздъхна. Вече беше казал твърде много и не можеше да спре дотук, въпреки това имаше чувството, че разпространява клюки.

Разказа й накратко какво е чул от командира си. Тео го изслуша със зяпнала уста.

— Изкарали са Стоунхеридж страхливец? — извика вбесено тя, когато Едуард най-сетне млъкна смутено. — Това е невъзможно! Да, той има цял куп лоши качества, но за смелостта му съм готова да си сложа ръката в огъня. Ти също, нали?

— Права си — кимна убедено Едуард. — Военният съд го освободил от обвинението в страхливост. Въпреки това полковник Биймиш беше на мнение, че случаят е забулен в мрак. Дяволски непрозрачен, така ми каза. А полковникът не говори празни думи…

— Но Силвестър е бил тежко ранен. — Тео отчаяно се опитваше да обедини в една история малкото, което знаеше за мъжа си.

— Да, някакъв французин забил байонета си в челото му — обясни глухо Едуард. — Но според Биймиш това е станало след капитулацията.

— Не вярвам нито дума. — Тео отново започна да се разхожда по стаята. — Убедена съм, че „злополуките“ имат нещо общо с тази история, Едуард. Хайде да отидем в рибарската кръчма.

— Не — отговори твърдо приятелят й. — Ще вечеряме с майка ти и ще отидем в Алмакс.

— О, глупости! Това е много по-важно.

— Аз няма да се меся в частните дела на Стоунхеридж, Тео — заяви твърдо той.

Тя го погледна изумено.

— Какво ти става, Едуард? Това е приключение. Винаги си обичал да се впускаш в приключения с мен.

— Вече не съм годен за приключения, скъпа.

— Я не говори глупости! — Тя го прегърна и го притисна силно. — Можеш да стреляш и с една ръка, нали?

— Не толкова добре, колкото с две ръце. Но сега не става въпрос за моята липсваща ръка, Тео. Ако искаше ти да знаеш, Стоунхеридж щеше да ти каже. Ако искаше помощта ти, щеше да те помоли да участваш в търсенето на човека, който му желае злото.

— Той просто не разбира, че се нуждае от помощта ми — отговори упорито тя. — Защото е дяволски сдържан и защото не вярва на никого.

Изведнъж се сети, че имаше време, когато тя не беше в състояние да сподели личната си болка със Силвестър. Сега обаче можеше да му каже всичко. Кога се бе променила?

Едуард явно се чувстваше неловко. Не искаше да се меси в брака на приятелката си. Нямаше това право. Все пак му беше ясно, че Тео е на друго мнение. Тя беше винаги откровена и често го поставяше в неловко положение.

— Значи няма да ме придружиш? — попита тя след кратко мълчание.

— Идеята ти наистина не е добра, Тео. — Гласът му прозвуча настойчиво, почти умолително. — Стоунхеридж сам ще се погрижи да уреди личните си дела. Не знаеш какво ще се случи, ако се намесиш в нещо, което е част от миналото му. Нещо, което не разбираш.

— Е, добре. — Тео вдигна рамене. Знаеше, че ако настои, той ще се съгласи да й помогне, но не искаше да го вижда нещастен. Обаче не беше съгласна с аргументите му и възнамеряваше да изпълни плана си и без неговата помощ.

— Тогава ще се прибера вкъщи и ще се приготвя за вечерята на Брок стрийт.

Едуард я погледна със съмнение.

— Съжалявам, ако имаш чувството, че те оставям сама, Тео.

— Не, ни най-малко — успокои го тя. — Въпреки това си мисля, че армията те е направила срамежлив.

Шеговитата й усмивка отне жилото на думите.

— По-скоро ме направи зрял и опитен — обясни с лека горчивина той. — И ако не съм съгласен да се хвърля в това приключение с теб, то е, защото имам чувство за отговорност, Тео. Първо, не знаем какво търсим и второ, какво ще правим, ако намерим нещо? Каквото и да е то…

— Зависи какво ще открием — обясни спокойно тя. — Но нека не говорим повече за това.

Едуард я изпрати до вратата и се запъти към клуба си, измъчван от несигурност. Не беше убеден, че Тео се е отказала да отиде в рибарската кръчма. Ако продължи да настоява, той ще е принуден да я придружи. Не би могъл да я остави да отиде сама в онзи ужасен квартал, както му го беше описала. Ако допуснеше тя да се изложи на опасност, след като го бе осведомила за плановете си, Стоунхеридж имаше право да го извика на дуел или да го нашиба с камшика си. Второто беше по-вероятно. Мъж, който държи на честта си, няма да излезе на дуел с един жалък инвалид.

Последната мисъл не допринесе за оправяне на настроението му и го придружи чак до Брок стрийт. Въпреки това знаеше, че няма да уведоми Стоунхеридж за намеренията на съпругата му. Един мъж не предава приятелите си.

21.

Силвестър видя Нийл Джерард още в мига, когато влезе в Уайтс. Бившият му приятел играеше фараон и изглеждаше задълбочен в картите. По гърба на графа пробягаха възбудени тръпки. Ловецът в него подушваше плячка.

Той спря за момент на прага и се огледа, после спокойно се запъти към средата на залата. Група мъже, събрани около гарафа с портвайн, замлъкнаха, щом го видяха, но когато той отмина, продължиха разговора си. Десетина глави се обърнаха след него и той се стегна още повече. Лицето му сигурно беше бледо, но не изразяваше никакво чувство. Запъти се направо към масата за фараон.

Нийл Джерард усети приближаването му и пое картите с леко треперещи пръсти. В помещението се възцари зловеща тишина. Всички присъстващи затаиха дъх, когато лорд Стоунхеридж се приближи към своя стар приятел и застана до стола му.

Нийл вдигна очи от картите и се усмихна дружелюбно.

— О, Стоунхеридж! Как си?

В залата се чу всеобща въздишка на облекчение. Гостите следяха сцената с неприкрито любопитство. Джерард протегна ръка на стария си приятел и Стоунхеридж отговори със здраво ръкостискане. Съвсем спокойно се здрависа с човека, който искаше да го убие.

— Благодаря, Джерард, добре съм. — Той подчерта съвсем леко думата „добре“ и присви очи, за да прикрие мислите, които го вълнуваха. Защо ли Нийл е сменил тактиката и се отнася любезно към него? Джерард посочи картите си.

— Искаш ли да изиграем една партия?

— О, с удоволствие, ако никой не възразява.

Графът измери останалите играчи с остър поглед. Херцог Карлтън държеше банката. Беше му почти забавно да наблюдава как се променят лицата на присъстващите. Очевидно се опитваха да свикнат с мисълта, че Силвестър Гълбрайт се завръща в лоното на обществото.

— Заповядайте, Стоунхеридж — изгърмя херцогът и играчите видимо се отпуснаха. Лорд Белтън посочи празното място до себе си. — Моля, донесете стол за лорд Стоунхеридж.

Келнерът моментално донесе позлатен стол. Силвестър седна и кимна приветливо на съседа си.

— Надявам се, че сте добре, Белтън. Мина много време, откакто се видяхме за последен път.

— Да, да, така е — отговори смутено негово благородие.

— Добре ли е лейди Белтън?

— О, чувства се отлично… наистина отлично. — Мъжът посегна към чашата с бордо. — Опитайте това вино, Стоунхеридж. Прекрасно, наистина прекрасно. — Махна на келнера и той побърза да донесе чаша за графа.

Силвестър благодари с усмивка и посегна към картите, които раздаде херцогът. Значи Нийл беше решил да се държи, сякаш военният съд никога не е се е случвал. Подобно поведение буквално задължаваше другите да последват примера му и щеше да сложи край на всички по-нататъшни спекулации. Но поради каква причина Нийл бе променил поведението си?

Човек, който може да забрави двайсетгодишно приятелство, е способен на всичко, каза си горчиво Силвестър. Нийл беше забравил дружбата им, силната им връзка, взаимните задължения. През дългото им приятелство той беше оказал безброй услуги на Нийл, а той му се отблагодари, като унищожи доброто му име… а сега заплашваше живота му.

Поиграха около половин час. Джерард хвърли картите на масата и стана от мястото си.

— Имаш ли желание да ми правиш компания на чашка, Силвестър?

— Разбира се. — Силвестър се извини на другите играчи и последва бившия си приятел към една усамотена маса до прозореца. Лицето му беше безизразно, очите му гледаха хладно както винаги, но през цялото време беше нащрек, сякаш обхождаше предната линия в навечерието на решителната битка.

— Приеми моите благопожелания за женитбата ти, Стоунхеридж. — Нийл напълни две чаши. — Лейди Стоунхеридж също ли е в Лондон?

Джерард явно не вярва, че жената в рибарската кръчма е била съпругата ми, помисли си Силвестър и отговори спокойно:

— Да, тя също е тук, заедно с майка си и сестрите си.

— Надявам се, че не си подслонил всички под твоя покрив — усмихна се Джерард. — С толкова много жени на масата не може да се живее спокойно.

Силвестър се усмихна студено.

— Лейди Белмонт се установи на Брок стрийт.

— Ще си позволя да посетя лейди Стоунхеридж — отбеляза Нийл. — Предполагам, че тази вечер ще вземе участие в бала на дебютантките в Алмакс.

— Да, с майка си и сестрите си. — Силвестър отпи глътка бордо, облегна се удобно, кръстоса крака и измери събеседника си с внимателен поглед.

— Смятам да отида — уведоми го Нийл. — Не би било зле да се покажа, нали разбираш. Току-що пристигнах в Лондон.

— Вече си мислех, че изобщо няма да те видя — отговори Силвестър. Защо клепачите на Нийл трепкаха така нервно? Или само си въобразяваше. Но тонът му беше направо сърдечен.

— Непременно трябва да вечеряш с мен, Силвестър. Толкова отдавна не сме вечеряли заедно.

— Поне три години — потвърди безизразно лордът.

— Добре, да кажем… в четвъртък? — Нийл се усмихна, но не посмя да го погледне в очите.

— За мен ще бъде удоволствие.

— Добре. Заповядай в осем на Хаф Муун стрийт. След вечерята ще поиграем вист. Ти винаги си бил страшен противник на масата за вист.

— Преувеличаваш — рече Силвестър със същата любезна усмивка.

— Не ти ли се иска да отидеш на бала тази вечер?

— Всъщност не.

— Знам, че ще бъде скучно — въздъхна Нийл, — но много държа обществото да ме види. Това е смисълът на сезона — да виждаш и да те виждат. — Той се засмя, но пак не погледна Силвестър в очите. — Не искаш ли да ме придружиш?

Ако се появи в Алмакс подръка с Джерард в разгара на бала, завръщането му в обществото ще е подпечатано завинаги. Какво замисляше бившият му приятел? Вероятно трябваше да играе по свирката му, за да разбере.

— Защо не? — отвърна небрежно той. — Само че първо трябва да отида до дома си, за да се преоблека. — За разлика от него Нийл беше с копринен панталон до коленете, копринени чорапи на райета и бяла жилетка.

— Хайде тогава да се срещнем тук и да отидем заедно в Алмакс.

Силвестър кимна и след още пет минути непринуден разговор си тръгна. Когато напусна салона, няколко ръце се вдигнаха за поздрав. Той реагира с поклон, но хладната усмивка не беше в състояние да скрие ироничния блясък в очите му. Двама стари приятели бяха сложили край на раздора си пред очите на обществото. Колко задоволяващо за зрителите!

Слава богу, играта на криеница беше свършила. Силвестър вече знаеше кой е врагът му. Този враг можеше да бъде победен. Настроението му бързо се вдигна, в сърцето му трепна радост. Познаваше слабостите на Нийл Джерард по-добре от собствените си. Познаваше този човек от детските му години. Вероятно тъкмо в тези слабости се криеше отговорът на въпросите му около Вимиера.

Силвестър и Нийл влязоха в голямото преддверие на Алмакс малко преди единайсет — тъкмо преди да затворят входната врата.

Без да бързат, двамата изкачиха парадното стълбище към балната зала. Лейди Сефгън първа забеляза Нийл Джерард и придружителя му и се втурна да ги посрещне.

— Лорд Стоунхеридж, жена ви направи страхотно впечатление на всички ни — заяви тя, вдигна лорнета до окото си и го огледа от глава до пети. — Крайно необикновена млада жена — така смятат всички, които се запознаха с нея. О, капитан Джерард? Сигурно едва днес сте пристигнали в Лондон?

Двамата мъже се поклониха учтиво. Нито една от забележките на почетната дама не изискваше отговор.

Силвестър потърси с поглед жена си. Тео танцуваше с джентълмен на средна възраст, много изискан, с посребрени коси. Излъчваше строгост и авторитет, но двамата водеха оживен разговор, а Тео се усмихваше по обичайния си открит начин и очите й светеха ентусиазирано.

Тази вечер беше облякла скромна вечерна рокля от коприна с цвят на старо злато върху фуста от кремава дантела. Въпреки липсата на интерес към облеклото робата беше невероятно елегантна и ушита по най-новата мода. Явно трябва да благодаря на лейди Белмонт, каза си развеселено Силвестър. Скъпоценна огърлица от семейните накити на Стоунхеридж красеше стройната й шия, на ушите й искряха красиви обеци, а косата й беше навита на тежък кок на тила и около ушите падаха грижливо навити масури.

Фризурата беше старомодна, но създаваше перфектната рамка за фино изрязаното й лице и големите теменужени очи. По-късно ще извадя проклетите фуркети от косата й, закани се Силвестър — и гарвановочерната коса ще я обгърне като еротична нощница…

— Непременно трябва да ме запознаеш с лейди Стоунхеридж. — Гласът на Нийл го изтръгна от похотливите мисли. — О, ей там е Гарсингтън. Виж, маха ни. Исках да го питам за конните надбягвания идущата седмица. Нали знаеш, той винаги улучва кой ще спечели.

Силвестър му позволи да го отведе при виконта и приятелите му. Реакцията им на появата му заедно с Нийл Джерард беше същата като в Уайтс. Смайване, после объркване и накрая бърза промяна в израза на лицето и сърдечни поздравления.

Тео спря да разговаря с лорд Натаниъл Прайд и спря насред танцовата площадка.

— Какво ви стана, лейди Стоунхеридж? — Лорд Прайд, който и без това не умееше да танцува добре, за малко да се спъне в нея.

— О, най-смирено моля да ме извините. Не биваше да спирам така внезапно. Просто видях съпруга си. Тъкмо влезе.

— Радвам се, че все още се учудвате на появата му — отбеляза той с вдигнати вежди.

Лицето на Тео изрази несигурност и тя отговори смутено:

— Да, прав сте, учудих се. Той не обича да ходи по балове.

— Естествено, че разбирам — отговори с облекчение лорд Прайд. — Самият аз също не обичам светските събития.

Тео го погледна предизвикателно.

— Крайно неучтиво от ваша страна, сър. А аз си мислех, че си прекарваме добре заедно.

Лордът избухна в смях.

— Уверявам ви, мадам, че досега с никого не бях водил толкова плодотворна дискусия за торенето на нивите.

Тео се изкиска, но ясно личеше, че мислите й са другаде. След кратък размисъл лордът й предложи да я отведе при съпруга й.

— Да, ако нямате нищо против — отговори тя с издайническа бързина. Защо Силвестър е дошъл на бала? Какво се е случило? Мъжът й стоеше напълно непринудено сред голяма група мъже, всички се смееха и си говореха приятелски. Дали не са чули нищо за скандала с Вимиера? Възможно ли е това?

Като видя, че Тео и партньорът й престанаха да танцуват, Силвестър се извини на приятелите си, прекоси залата и отиде при Елинор, която тъкмо разговаряше с едра червенокоса дама, облечена в зашеметяваща рокля от черно копринено кадифе.

— Желая ви добра вечер, лейди Белмонт.

Елинор прие с усмивка поклона на Силвестър, но той веднага усети любопитството й зад спокойната външност. Явно не й беше убягнало, че тази вечер обществото се отнася с него много по-различно, отколкото преди няколко дни в нейната дневна. Разбира се, тя не каза нищо, а и той не можеше да си представи, че би направила някаква забележка.

— Стоунхеридж, каква приятна изненада. Познавате ли лейди Прайд?

— Не толкова добре, колкото бих желал — отвърна галантно той и се наведе над ръката на дамата. — Видях, че съпругата ми танцува с лорд Прайд, мадам.

— Наричайте ме Габриел — отвърна с усмивка лейди Прайд. — Натаниъл мрази танците, но двамата с лейди Стоунхеридж откриха, че имат обща страст: земеделието. Жена ви му разказа, че наскоро в Стоунхеридж разкрили залежи на мергел и той буквално я завлече на танцовата площадка, за да обсъдят на спокойствие предимствата на торенето с мергел, без никой да ги прекъсва.

Силвестър се засмя, но преди да е намерил подходящ отговор, Тео и лорд Прайд се присъединиха към тях.

— Позволете да ви върна съпругата, Стоунхеридж — рече тържествено лордът. — Вашето пристигане веднага постави в сянка моите скромни опити да я забавлявам.

— О, засрамете се, сър! — извика Тео и се изчерви. — Искам да знаете, че досега не бях срещала човек като вас. Вие знаете много за земеделието и сте невероятно компетентен.

— Мнението ви е чест за мен, лейди Стоунхеридж — отговори сериозно Прайд. — Ще си позволя да ви посетя, и то много скоро. Ще донеса и брошурата, за която ви говорих.

Той хвана жена си подръка.

— Хайде да отидем до бюфета, Габриел. — Двамата се сбогуваха учтиво и се отдалечиха.

— За мен малко сух хляб — рече Габриел, когато влязоха в трапезарията.

— Какво? — Натаниъл зяпна изумено. Само след миг лицето му светна. — Сух хляб? Габриел, да не би да си…

— Нали знаеш, че това е единственото време, когато копнея за сух хляб — отговори тя с мека усмивка.

— Мили боже… — пошепна мъжът й.

— Питам се дали пак ще имаме близнаци — рече Габриел, докато критично оглеждаше ястията, наредени на дълга маса.

— Както те познавам, този път ще са три — отвърна той и донесе кошничка с хлебчета. — Ти ставаш все по-добра, мила.

Габриел се засмя доволно и си отчупи коричка хляб.

— Шест деца?

— Обезкуражаваща представа за мъж, който не беше сигурен, че иска дори едно. — Натаниъл невярващо поклати глава, но на устните му играеше щастлива усмивка. — Да си тръгваме. Внезапно установих, че те искам вкъщи. — Той сложи ръка на рамото й и я поведе към изхода.

Габриел не възрази. Когато очите на мъжа й светеха по този особен начин, не й се искаше да се кара с него. Тео проследи излизането им с леко намръщено чело.

— Надявам се, че не съм обидила с нещо лорд Прайд. Ти не се сърдиш, нали, мамо?

— Не виждам за какво, скъпа. Виждаш ли някъде Клариса?

— Преди малко танцуваше с лорд Литълтън. Но вчера ми заяви, че повече няма да идва в Алмакс, ако не намерим гаранти за Джонатан Лейси. Би ли помолила лейди Джърси да поръчителства за него?

— Той ми изглежда много приятен млад мъж — отвърна Елинор. — Само дето е малко разсеян. Но нека първо да се запозная с майка му. Какво е вашето мнение, Стоунхеридж?

— Тъй като ми бе казано, че Клариса е срещнала любовта на живота си, не смея да изказвам мнение, лейди Елинор.

— Дори да е така аз няма да дам съгласието си, преди да се запозная с майка му — заключи спокойно Елинор.

Тео се намръщи още повече. Но за това щеше да мисли утре. По-добре да посвети вниманието си на загадката, която я занимаваше в момента.

— Всъщност не очаквахме да дойдеш, Силвестър.

— Права си, но реших да намина за малко, за да видя какви ги вършиш — отговори спокойно той, макар че четеше въпросите в очите й. — Не е необичайно съпругът да следи съпругата си.

— Аха — промърмори тя и по лицето й ясно пролича объркване.

— Силвестър, ще ме удостоиш ли с честта да ме представиш на лейди Стоунхеридж?

Гласът на Нийл Джерард изтръгна Тео от обърканите й мисли.

Силвестър гледаше студено, но устата му се усмихваше.

— Скъпа позволи да те запозная с един стар приятел. Тази вечер се срещнахме отново след дълга раздяла.

Тео измери с внимателен поглед тясното лице на непознатия, безизразните кафяви очи, гладката кестенява коса, високата, атлетична фигура. Изпита странното чувство, че го познава отнякъде, и моментално изпита антипатия към него. Разбира се, опита се да я скрие и с усмивка стисна ръката му.

Нийл се наведе да целуне пръстите й, не знаейки дали да се смее или гласно да изрази огромната си изненада. Значи зашеметяващото същество, влязло като вихър в рибарската кръчма, е била самата лейди Стоунхеридж! По-точно хлапачката Белмонт.

Не, тя не е хлапачка, побърза да се поправи той. Да, още е много млада, но носи умна глава на раменете си. Тази жена не беше лекомислена гъска. Спомни си безсрамната чувственост, с която младата дама се усмихна на своя съпруг и сложи ръка на рамото му, а после отпи от канчето му и той я цапна по ръката.

— Много се радвам да се запозная с вас, капитан Джерард — рече Тео. — Сигурно сте били заедно със съпруга ми в армията? — Наблюдавайки го скришом, тя чакаше реакцията му. Дали този човек знаеше за Вимиера?

— Със Силвестър се познаваме още от училище, лейди Стоунхеридж — отговори той, като умело заобиколи въпроса й и я остави с пръст в устата. — Преживели сме доста неща заедно, нали, Силвестър? — Нийл се обърна със смях към графа, който се задоволи с леко кимване. Очите му си останаха загадъчни.

За момент се възцари мълчание, но преди присъстващите да се учудят на поведението на Силвестър, Нийл продължи все така засмяно:

— О, да, лейди Стоунхеридж, ние със съпруга ви се познаваме от времето, когато бяхме мръсни десетгодишни момчета.

— Мръсни? — Тео вдигна вежди и изгледа дяволито съпруга си. — Трудно мога да си представя, че някога Стоунхеридж не е бил безупречен.

— Жалко, че не си могла да ме видиш като десетгодишен хлапак, скъпа — отговори Силвестър.

Очевидният интерес на Джерард към Тео го изпълни с пулсиращ гняв. Той явно бе разбрал, че това е жената от рибарската кръчма, но в поведението му имаше нещо, което излизаше извън рамките на обикновеното любопитство. Нещо гладно. Той изпитваше сексуален глад.

При тази мисъл Силвестър енергично хвана жена си подръка.

— Прощавай, Джерард, но съпругата ми изрази желание незабавно да я отведа вкъщи.

Нийл Джерард кимна и се сбогува с обещанието, че при първа възможност ще посети лейди Стоунхеридж.

— Но аз не съм искала да се прибера — възрази Тео.

— Какво от това? Аз смятам да те отведа у дома — отсече съпругът й. — Моля те, позволи ми това малко удоволствие!

Тео го изгледа учудено. Стиснатите устни изразяваха твърда решителност, сивите очи святкаха обещаващо и тя разбра, че тази вечер няма да научи нищо за промяната в отношението на обществото.

22.

— Вкъщи ли е лейди Тео, Фостър?

— Боя се, че не, лейди Емили. — Икономът отвори вратата и Емили и Едуард влязоха в преддверието.

— Тогава ще я чакаме — заяви Емили. — Сигурно сме подранили.

— Милейди ви е очаквала? — Гласът на Фостър прозвуча скептично.

— Да, имаме уговорка да посетим мисис Лейси. Лейтенант Феърфакс ще ни придружи.

— Тео каза ли кога ще се върне? — Едуард хвърли шапката си на ниската масичка.

— Не, сър. Желаете ли да почакате в библиотеката?

— Да. Моля ви, донесете ни чай.

Официално Фостър беше на служба при граф Стоунхеридж, но за момичетата Белмонт си оставаше техният иконом.

Фостър се поклони.

— Може би чашка бордо за лейтенант Феърфакс?

— С удоволствие, благодаря, Фостър — усмихна се Едуард.

— Лейди Тео каза ли къде отива?

— Не, сър. — Фостър се запъти с отмерени крачки към кухнята, за да поръча исканите напитки.

— Това е странно, не мислиш ли? — попита Едуард и отиде до прозореца, за да погледне към улицата. Следобедът беше слънчев и много деца бяха излезли с бавачките си на разходка.

— Кое — че Тео не е казала на Фостър къде отива? — Емили кимна замислено. — Тя често излиза да върши разни работи. Не е нужно винаги да му казва.

— Тук не сме в Лулуърт, Емили. В Лондон Тео няма никаква работа. — Едуард се обърна бързо, защото в този миг в библиотеката влезе Фостър с табла за чай и гарафа бордо.

— Пеша ли тръгна лейди Тео, Фостър, или взе двуколката?

— Пеша, мисля. — Фостър му наля вино.

— С камериерката си, или с някого от прислугата? — Едуард отпи глътка вино и се опита да се отпусне. Вероятно Тео бе излязла на дълга разходка и някой лакей я придружаваше.

Фостър се намръщи.

— Мисля, че тръгна без придружител, сър.

Едуард изсвири тихо през зъби и в сърцето му се надигна мрачно предчувствие. Обърна се отново към прозореца, надявайки се да види как Тео тича по улицата към дома си, но остана излъган.

— Стоунхеридж няма да се радва да го чуе.

— На какво няма да се зарадвам? — попита откъм вратата Силвестър. Палтото, с което излизаше в града беше прашно, дългият камшик, с който управляваше каретата, лежеше навит в ръката му, скрита под кожена ръкавица.

— О, тъкмо установихме, че Тео блести с отсъствието си — уведоми го ведро Емили. Нямаше намерение да каже на зет си, че сестра й е излязла без придружител.

Графът се обърна рязко към чакащия иконом.

— Откога я няма, Фостър?

— Наистина не мога да кажа точно, милорд. — Фостър защитаваше младата си господарка още от детските й години и сега се върна към обичайната си роля, без да се пита защо е нужно.

— Кога излезе от къщата? Преди час? Или преди два?

— Мисля, че преди около половин час, милорд.

— Има ли нещо странно в излизането й?

— Имахме уговорка да излезем заедно — отговори Емили. — Тео обикновено не забравя уговорките ни.

— Разбирам! — Силвестър вдигна рамене. — Е, смятам, че тя скоро ще се върне. Харесва ли ви бордото, Едуард?

— Отлично е, сър. — Мислите на Едуард се надпреварваха. Лошото му предчувствие бързо се превръщаше в увереност. Отлично знаеше какво е накарало Тео да забрави уговорката. Знаеше и къде е отишла. Без придружител, вероятно с нает файтон.

Едуард решително остави чашата на масата.

— Емили, моля те да ме извиниш, но внезапно се сетих, че имам час при… при шивача.

Без да каже нищо повече, Едуард мина покрай Фостър и излезе тичешком от къщата.

— Какво става тук, за бога? — попита раздразнено графът. И икономът, и сестрата на съпругата му изглеждаха необичайно смутени.

— Наистина не знам, сър. — Фостър се поклони и бързо излезе от библиотеката.

Емили също се чувстваше нервна, но не знаеше какво да каже. Искаше й се да измисли що-годе разумно обяснение за прибързаното излизане на Едуард, но нищо не й хрумваше, а и пронизващият поглед на графа изобщо не й помагаше да се овладее.

— Издайте ми нещо, Емили — помоли Силвестър е привидно небрежен тон. — Често ли се случва Едуард да забравя уговорките си?

— Понякога — прошепна нещастно Емили.

— Аха. — Силвестър замислено потърка брадичката си.

— Прав ли съм в предположението си, че това обикновено е свързано с Тео?

Емили се изчерви, но и този път не можа да намери обяснение.

— Очевидно се е сетил къде е отишла съпругата ми. Откъде би могъл да знае?

Емили поклати глава.

— Наистина не знам, сър.

— Но ще се съгласите с мен, че внезапно му просветна, нали?

— Възможно е. Те… двамата са много близки. Винаги са имали тясна връзка.

Емили се чувстваше като една от препарираните пеперуди на Рози и изпитваше гняв към годеника си и Тео, които просто бяха изчезнали и я бяха оставили да се мъчи с този привидно любезен, но безмилостен разпит. Вече не знаеше какво може да издаде и какво не.

Силвестър застана до прозореца, където до преди минута стоеше Едуард. Дано и на него му просветне какво е намислила жена му. Каретата на лейди Белмонт чакаше пред вратата, кочияшът дремеше на капрата, конете бяха отпуснали глава.

— Ще позволите ли да попитам къде щяхте да отидете с Тео?

— На посещение при мисис Лейси — отговори Емили, зарадвана, че поне този въпрос не създава проблеми. — Едуард щеше да покани младия Джонатан да го придружи при покупката на кон за езда. Надявахме се да го запознаем с някои важни личности.

Още един пример за семейна солидарност, така характерна за Едуард, каза си Силвестър. Сигурно и сега тича на помощ на Тео.

По гърба му пробягаха студени тръпки. Наистина ли жена му имаше нужда от помощ?

В следващия миг разбра и едва не изкрещя. Възможно ли е тя да е разказала на Едуард за посещението в рибарската кръчма?

Възможно ли е такова нещо? Разбира се, че е възможно. Тя е разговаряла с Едуард и за случилото се в кръчмата, и за другите си предположения — каквито и да са те. Силвестър беше убеден, че Тео нито за миг не е престанала да прави предположения за миналото му — само защото той бе отказал да говори за това. Тя бе приела мълчанието му, без да му противоречи… даже прекалено кротко. Той видя в мислите си упоритата линия около устата й, енергично вирнатата брадичка — типичната поза, която означаваше: ти прави, каквото щеш, но аз си имам мой начин на действие.

Тео е отишла в онази отвратителна кръчма!

Той й заяви от ясно по-ясно, че няма да й позволи да прояви лекомислие и да отиде отново в онзи съмнителен квартал, а тя пренебрегна предупреждението му. За всичко беше виновен той. Защото бе повярвал, че Тео ще го послуша.

Гневът, надигнал се в сърцето му, го учуди. Не беше чак толкова важно, че тя се възпротиви на недвусмислената му забрана и се намеси в личните му дела — много по-важно беше, че по този начин лекомислено се е изложила на огромна опасност. Без изобщо да помисли, е отишла сама и без помощник в онази ужасна клоака, където мъчителната бедност правеше хората толкова брутални, че не биха се стреснали от никакво насилие. Те бяха готови да убият Тео, за да я оберат, и преспокойно да хвърлят трупа й в Темза.

И сякаш това още не беше достатъчно, тя се бе забъркала в кашата с Вимиера и бе застанала на пътя на мъж, които в отчаянието си беше способен на всичко.

— Позволете да ви отведа до каретата ви, Емили — произнесе рязко Силвестър.

Като видя искрящото от гняв лице, Емили се разтрепери. Белегът, с който вече беше свикнала, издуваше челото му като назъбена бяла линия. Винаги хладните очи горяха, устата му образуваше тънка, напрегната линия.

— Не е нужно — отговори тихо тя. — Фостър ще ме придружи навън.

— Елате — повтори нетърпеливо той, сякаш не бе чул думите й.

Емили се надигна. Какво, за бога, е направила Тео, за да го разгневи толкова силно. В последно време Емили се чувстваше почти напълно спокойна в присъствието на зет си, но в момента го определяше като най-страшния мъж, когото някога е виждала… по-страшен даже от дядо й в пристъп на ярост.

Тя забърза навън и слезе по стълбището. Силвестър я вдигна с една ръка, за да я сложи в каретата, и тя се почувства крехка и ранима като сух лист, носен от вятъра. Знаеше, че той постъпва така с Тео — качва я и я сваля от каретата или на седлото на коня. Според нея това беше свидетелство за пренебрежение към добрите маниери, но Тео изобщо не се впечатляваше. Емили обаче нямаше никакво желание да преживее това още веднъж, за нищо на света. Тя се дръпна навътре и въздъхна облекчено, когато Стоунхеридж нареди на кочияша да я откара у дома й и се обърна към стълбището с мрачно изражение.

Силвестър започна да дава заповеди още докато се изкачваше към входа:

— Фостър, наредете да впрегнат отново каретата. Да ме чака пред входа. Но да вземат друг впряг, защото кафявите жребци днес изминаха дълго разстояние.

— Веднага, милорд. — Икономът с мъка запази спокойното изражение на лицето си. Негово благородие очевидно беше много загрижен за съпругата си… и бесен от поведението й.

Само след пет минути Силвестър препускаше към Док стрийт, опитвайки се да прогони от съзнанието си ужасяващите картини, за онова, което може би се случваше там. Конете буквално летяха по лондонските улици, но господарят им беше сляп и глух за ядните проклятия, с които го изпращаха стреснатите пешеходци, принудени да отскочат от пътя на смъртнобледия мъж с изпъкнал бял белег на челото.

Нийл Джерард се взираше замаяно в обезобразеното лице на Джъд О’Фланъри. Бившият му сержант се ухили и разкри черните дупки в устата си.

— Защо загубихте дар слово, капитане? — попита той с фалшива загриженост.

— Не разбирам за какво, по дяволите, говорите.

Нийл напразно се постара да придаде на гласа си гняв и презрение. Страхът личеше съвсем ясно под смелата му фасада. Усещаше погледите в гърба си, докато клиентите на Джъд пиеха ейл и любопитно наблюдаваха сцената на тезгяха. Нийл погледна масивните юмруци на кръчмаря, небрежно отпуснати върху мръсния дървен плот. Гъстите черни косъмчета, които ги покриваха, стигаха чак до пръстите.

Един-единствен удар на тези юмруци щеше да го хвърли на пода със счупена челюст. Едно стисване с тези пръсти беше достатъчно да го удуши. При едно-единствено махване всички биячи в заведението щяха да се нахвърлят върху неканения гост.

— Ами, имам си източници — обясни Джъд с примирителен тон, но единственото му зелено око святкаше саркастично. Той знаеше, че Нийл Джерард се страхува. Бившият му капитан беше истински страхливец. Никой не го знаеше по-добре от сержант О’Фланъри.

— Както вече казах, моите източници ми разказаха, че сте ходили в друга кръчма. Много ми беше неприятно да го чуя, сър. — Той отпи голяма глътка ейл. — Идвате тук най-редовно, никога не си поръчвате питие, не казвате нито една любезна дума на стария си другар от войната, а после изведнъж чувам, че отивате в рибарската кръчма, пиете здраво и си бъбрите с гостите. Да не би там да ходят по-добри хора, а? Прав ли съм, капитане, сър?

Нийл усети как на челото му изби пот. Искаше да я изтрие, но знаеше, че този жест ще издаде страха му, и не посмя. Какво точно знаеше Джъд?

— Всеки мъж има право да пие, където му харесва — отсече той, съзнавайки колко зле звучи оправданието му. Извади от джоба си кесията, изтърси на масата пет златни гвинеи и се обърна да си върви.

— О, почакайте малко, капитане, сър — прозвуча зад гърба му твърдият глас на О’Фланъри.

Нийл се обърна неохотно.

— Какво още искаш?

— Никак не ми хареса мисълта, че търсите начин да нарушите хубавата малка уговорка, която имаме. Но вие не бихте го направили, нали, сър?

Без повече думи, той дръпна Нийл към себе си и сграбчи с една ръка финото колосано шалче, с което Нийл се беше занимавал половин час сутринта, докато най-сетне остана доволен от формата му. Дъхът на гнило от устата на Джъд беше толкова силен, че гостът му едва не се задави.

— Не бихте направили такова нещо, нали? — повтори Джъд, пръскайки слюнка в лицето му. Нийл напразно се опита да извърти глава, за да не срещне погледа му.

— Не разбирам за какво говорите — повтори упорито той.

Джъд кимна бавно и стегна хватката си.

— Добре тогава, ще повикам един приятел да ви го обясни. — Той блъсна пленника си право в ръцете на един ухилен мъжага, който вдигна Нийл, сякаш е бебе, и го запрати към другия край на помещението. Нийл падна върху голяма маса. Едно канче с ейл се преобърна и течността опръска безупречната му наметка и панталона от дивечова кожа.

— Ей, безделник такъв! — изрева някой, докато Нийл се мъчеше да се изправи. — Защо разля питието ми? — Мъж със зачервено лице го сграбчи за рамото, сложи го на пода и заби юмрук в брадичката му.

Нийл видя звезди, вкуси кръв и изпита непоносимо унижение, когато по крака му потече топла течност. Мъжете изригнаха в смях и го изблъскаха навън.

— Следващата седмица ще се видим отново, капитане, сър — извика подире му Джъд.

Нийл излезе, залитайки, в студения слънчев следобед. Момчето, което държеше конете, огледа с неприкрито любопитство джентълмена, чието око се подуваше бързо, а от брадичката му капеше кръв и цапаше разкъсаното шалче. От дрехите му се носеше натрапчива миризма на бира и урина. Ругаейки, Нийл блъсна хлапака и се качи на двуколката.

— Ей, дай си ми парите! — извика възмутено момчето. — Баща ми е собственик на „Черното куче“!

Нийл отново изруга, но нямаше никакво желание да се запознае с побойниците в „Черното куче“, затова извади шест пенса от джоба си и ги хвърли в краката на ухиления хлапак. Той вдигна светкавично монетата и избяга надолу по улицата, преди някой по-голям и силен да му я отнеме.

Обзет от паника, Нийл шибна с камшика гърбовете на конете и те направиха огромен скок. Една подкова се закачи в неравния паваж и конят за малко да падне. Нийл бързо стегна юздите и се опита да се овладее, физическото насилие винаги му причиняваше паника. Още като дете заплахата с насилие го превръщаше в кълбо от нерви и го правеше перфектната мишена на грубияните, които командваха училището Уестминстър. Как завиждаше на Силвестър Гълбрайт, който, макар и само на десет години, смело се защитаваше от мъчителите с юмруци и груби думи и не позволяваше да го тормозят. Често го пребиваха, но той всеки път отговаряше на удара и накрая го оставиха на спокойствие. За Нийл Джерард обаче животът през онези години си остана ад. И днес, като помислеше за онези дни, го обземаше паника.

Преди малко най-големият му кошмар се случи отново. Група пристанищни биячи се подиграха с него, насладиха се на страха му и го пребиха от бой. Следващата седмица отново трябваше да дойде тук и да се изправи пред ухиления О’Фланъри. Следващата, по-следващата и така нататък… предстояха му безкрайни унижения, защото вече не можеше да си позволи да търси наемни убийци.

Нийл стигна до края на Док стрийт и препусна към Тауър Хил. Погледът му се насочи към рибарската кръчма. Кой от гостите й го е познал? Някой от тази воняща дупка е разказал на О’Фланъри за случващото се там. Човекът, когото изпрати в Дорсет, се ядоса ужасно, когато Нийл отказа да му плати за свършената работа и да го обезщети за времето и усилията, които бил положил. Прокле го и заплаши да си отмъсти, но Нийл отхвърли заплахите му като празни приказки.

Пред рибарската кръчма спря наемен файтон. Най-обикновена гледка. Нийл проследи как пъргава фигура, загърната в голяма наметка, скочи на паважа. Жена. За момент любопитството го накара да забрави болезнено пулсиращата си глава и ужасното състояние на тоалета му. Жената вдигна глава да каже нещо на файтонджията, качулката падна и разкри синьо-черна коса.

По дяволите! Какво търсеше графиня Стоунхеридж в рибарската кръчма? И то сама!

Сигурно Силвестър отново е дошъл тук. Това не би го изненадало. При първото си посещение не е научил нищо, затова ще опита още веднъж. Е, нищо няма да открие. Нийл никога вече няма да престъпи прага на кръчмата. Никой там не знаеше името му, нито можеше да го опише.

Но какво търсеше жената на Силвестър тук съвсем сама? Дали искаше да събере информация за мъжа си? Странна постъпка, повече от странна. Нийл не можеше да повярва, че Стоунхеридж би одобрил подобно поведение. Когато тя се появи за първи път в кръчмата, той не можа да сдържи гнева си. Съпругите не следваха мъжете си по такива места и със сигурност не отиваха там сами.

Нийл подкара конете и в главата му се оформи идея. Вероятно не би било зле да установи по-тясна връзка с лейди Стоунхеридж. Можеше например да я използва, за да упражни натиск върху мъжа й. Очевидно тя беше нетрадиционна и недискретна. Как иначе би могъл да си обясни влизането й в рибарската кръчма. Безотговорност? Импулсивност? Опасна смелост? Такава личност лесно би тръгнала по пътя на недискретността, който би я изложил на гибел. Трябваше му само добра примамка. Непременно ще се опита да я намери.

Нийл си каза, че всъщност не е необходимо да отстрани Гълбрайт от пътя си — може просто да го накара да си мълчи. Изнудване — това беше решението. Така завинаги ще сложи край на зависимостта от Джъд. Ако е сигурен, че Гълбрайт никога няма да повдигне въпроса за Вимиера, може да си позволи да каже на О’Фланъри, че не му пука от заплахата му да го изобличи като страхливец. Е, не би могъл да му каже точно това. При мисълта за предстоящия сблъсък отново му прилоша от страх. Но поне ще прекрати посещенията в кръчмата, без да дава обяснения.

За известно време ще се наложи да изчезне от Лондон. Защото Джъд може да реши да го преследва. Но Нийл беше сигурен, че бившият му сержант бързо ще съсредоточи вниманието си върху други жертви. А пък ако му хрумне да отиде в Главната квартира и да разкаже какво се е случило във Вимиера, оттам ще го изгонят като пропаднал тип, хранещ гняв към командира си… докато Гълбрайт не беше в състояние да потвърди историята със собствените си спомени.

Нийл изтри кръвта от разцепената си устна и подкара конете в бърз тръс. Паниката му се разсея. Мисълта да ухажва една красива, но явно наивна и лекомислена млада дама и да я манипулира, както си иска, беше много по-приятна от наемането на убийци и организирането на злополуки. Изнудването беше много по-чист инструмент от убийството.

За щастие Тео не забеляза свидетеля, който присъстваше на появата й пред рибарската кръчма. Изпълнена с решителност, тя блъсна вратата и влезе в мрачното, миришещо на гнило заведение. По това време на деня там нямаше никой, освен възрастен мъж, седнал пред огъня със запалена лула в ръцете. На тезгяха се бе облегнала мършава млада жена с окъсана рокля и бебе на гърдите.

— Дай джин за два пенса, Мег.

— Първо си покажи парите — изръмжа кръчмарката, скрита някъде в мрака.

— Няма ли да ми дадеш на кредит? — изплака младата жена. — Джинът ще приспи бебето.

Мег излезе от полумрака, също толкова едра и зачервена, каквато Тео я помнеше от първото си идване. Тогава бе изхвърлила Том Бриг с точилката.

— Миналия път ти казах, че вече няма да ти давам пиене без пари. — Тя млъкна изведнъж и зяпна смаяно към Тео. — Я виж ти! Какво искате, млада госпожице?

— Искам да ви задам няколко въпроса — отговори с любезна усмивка Тео и мина смело по мръсните трици на пода.

— А ще ми кажете ли кой задава въпросите? — попита подозрително жената, измери новодошлата с присвити очи и опря масивните си ръце на тезгяха.

— Казвам се Памела — представи се Тео, подготвена за таз въпрос.

— Онази вечер пак бяхте тук — продължи подозрително Мег. — С един изискан джентълмен. Питам се какво общо имат хора като вас с мен и заведението ми.

— Искам само да ви задам няколко въпроса за гостите ви.

Мег се изсмя грозно.

— Ние тук не отговаряме на въпроси госпожичке. Моите посетители си гледат работата, аз си гледам моята. Не искаме да ни се месят. — Тя вдигна една дъска и влезе в кръчмата. В малкото, слабо осветено помещение изглеждаше още по-грамадна отпреди и Тео изпита безпокойство.

— Аз не съм дошла да ви притеснявам — отвърна тя, съзнавайки, че трябва по някакъв начин да се извини. — Ще платя за всяка информация, която сте готова да ми дадете.

— О, ще платите значи? — Мег пристъпи по-близо и се ухили заплашително. — Я да видя какво сте донесли в хубавата си чантичка!

Тя посегна светкавично към чантата на Тео, но младата жена бързо отскочи назад и дръпна ръката си. Мег се втурна напред, при което Тео я удари с чантата по главата, вдигна крак и я изрита в големия корем.

Мег изрева гневно и от задната стая изскочиха двама мъже. Мърлявата млада жена с бебето наблюдаваше сцената със замъглен поглед и неохотно отстъпи настрана, когато двамата мъже нахлуха в кръчмата.

Тео осъзна, че няма шанс срещу трима противници. Как не се сети да вземе пистолет! Защо не помисли, че ще се опитат да я ограбят? Тя отскочи назад и метна една пейка между себе си и стремящите се към нея разбойници. Ако успее да стигне до улицата, ще се спаси в чакащия файтон.

Мъжете напредваха от две страни, устремили поглед в лицето й. Мег вървеше в центъра и очите и святкаха коварно. Ритникът на Тео я спря само за миг и сега жадуваше за отмъщение.

Отчаяна, Тео грабна кана ейл от масата и я запрати в лицето на мъжа отляво. Другият се хвърли към нея и я хвана за ръката, но тя се изтръгна, завъртя се светкавично, удари нападателя с хълбок и го принуди да отстъпи. Въпреки това съзнаваше, че отчаяната отбрана няма да продължи дълго.

В следващия миг в полутъмната кръчма отекна изстрел.

— Оставете я на мира!

— Едуард?

Изненадана и успокоена, Тео се обърна към приятеля си, който стоеше на прага с димящ пистолет в ръка.

— Побързай — подкани я той и тя разбра, че Едуард няма време да зареди отново, а нападателите ще се окопитят много скоро и няма да им дадат възможност да избягат. А като забележат, че влезлият е еднорък…

Тео се озова с два големи скока до вратата, Едуард излезе след нея заднешком. Мег и двамата й помагачи забързаха след тях, но Тео затръшна вратата под носа им.

— Да бягаме! — Тя улови ръката на Едуард и ужасено погледна празната улица. Наетият файтон бе изчезнал.

Едуард изруга полугласно и се опита да зареди пистолета. И неговият файтон бе изчезнал. Предположи, че пистолетният изстрел е накарал двамата файтонджии да избягат от опасното място.

В същия момент вратата на рибарската кръчма се отвори и на прага се появиха Мег и двамата биячи. Едуард изостави опитите си да зареди и хукна с Тео по улицата. Преследвачите им изреваха гневно, като видяха, че плячката им се отдалечава и Тео с ужас осъзна, че викат подкрепление. Тя се спъна, падна на колене, но светкавично се надигна и продължи да тича. Трополенето на тежки ботуши зад тях отекваше заплашително и тя буквално усещаше горещия дъх на преследвачите в тила си. Едуард не можеше да тича бързо като нея, защото още не се беше научил да пази равновесие, и тя се вкопчи отчаяно в ръката му, за да го предпази от падане.

Тогава зад ъгъла на пресечката зави карета. Галопиращите коне минаха съвсем близо до бегълците и изведнъж спряха точно пред преследвачите. Мъжете моментално спряха, стреснати от диво размахващите се копита и възбудено въртящите се очи на расовите жребци. Тео и Едуард шумно поеха въздух и за момент се отдадоха на безкрайното облекчение. Граф Стоунхеридж стоеше безмълвно срещу тримата от рибарската кръчма, неподвижен като статуя, а каретата и впрягът му бяха блокирали улицата. Ръцете му само лекичко стегнаха юздите, конете се вдигнаха на задните си крака, което накара Мег и двамата мъже да се откажат окончателно от преследването и да изчезнат в кръчмата.

Едва тогава графът укроти конете. Улицата беше твърде тясна, за да може да обърне. Той хвърли поглед през рамо към мястото, където Едуард и Тео все още се мъчеха да си поемат дъх.

— Качвайте се — заповяда той. — И двамата.

Тео погледна в лицето на мъжа си й веднага разбра, че е попаднала от трън, та на глог. Придвижи се колебливо към каретата и помоли глухо:

— Не бива да обвиняваш Едуард за…

— Нищо такова не правя — прекъсна я Силвестър с ледено спокойствие. — Качвай се.

23.

Двуколката не беше предвидена за трима души и Тео трябваше да седи в скута на Едуард.

Силвестър мълчеше упорито. Само се отмести няколко сантиметра. Не им предложи помощта си, за да се настанят по-удобно на тясната седалка. Щом се убеди, че седят що-годе добре, шибна конете и те потеглиха. Никой не каза дума, докато не оставиха Док стрийт поне на миля зад себе си. Едва тогава Едуард се покашля и заговори с безкрайно смущение:

— Моля за извинение, че така глупаво обърках нещата, сър. Трябваше да съм по-съобразителен… да се сетя…

— Не ви държа отговорен за действията на жена си, Феърфакс — прекъсна го Силвестър и гласът му звънна като стомана.

Тео докосна ръката му в знак на мълчаливо съчувствие, защото знаеше какво му е, но Едуард само я изгледа злобно. Очевидно я обвиняваше за положението, в което беше изпаднал. Тя го бе въвлякла в тази унизителна ситуация и трябваше да си носи последствията. А той нямаше друг избор, освен да признае поражението си.

Тео огледа скришом изваяния профил на съпруга си и не видя и капчица милост. Устата и челюстите му изглеждаха като издялани от гранит, а в сивите дълбини на очите му святкаше див гняв.

— Силвестър… — започна колебливо тя.

— Предполагам, че не искаш да чуеш онова, което имам да ти кажа, на улицата. Затова предлагам да си държиш езика зад зъбите.

Тео моментално замлъкна. Минаха през лондонското сити, покрай катедралата „Сейнт Пол“ и препуснаха по Странд. Градът изведнъж стана познат, улиците по-широки, къщите внушителни, а витрините бяха пълни с луксозни стоки, докарани специално за сезона.

Силвестър овладя паническия си страх и каретата се понесе по-бавно, следвайки ритъма на следобедното движение, на разумно разстояние от елегантните градски возила и тежките карета, оставяйки достатъчно време на колоните от пешеходци да преминат. Макар да знаеше, че Тео е на сигурно място до него, той се чувстваше като изцеден, лишен от всякакви емоции, сякаш кожата му обвиваше само голяма, студена празнота.

— Нали нямате нищо против, ако ви сваля на Пикадили, Феърфакс? — Краткият въпрос прозвуча след толкова дълго мълчание, че и Тео, и Едуард се стреснаха.

— Не, разбира се, че не, сър. Много съм ви задължен — отвърна нещастно Едуард.

Силвестър спря на ъгъла на Пикадили и Сейнт Джеймс и Едуард слезе непохватно от двуколката. За момент остана на тротоара, опитвайки се да каже нещо, но Силвестър му пожела хубав ден и продължи пътя си.

Тео погледна тъжно през рамо и вдигна ръка за сбогом. Изражението й беше на човек, когото влачат към гилотината. Въпреки собствената си болка Едуард изпита съчувствие към нея. Рядко беше виждал Тео така уплашена — дори когато се изправяше срещу гневния си дядо, тя съумяваше да се овладее. Днес обаче страхът й изглеждаше напълно оправдан. Той не си спомняше да е виждал човек, който да изглежда толкова страшен като граф Стоунхеридж днес следобед.

След раздялата с Едуард големият, празен студ във вътрешността му се напълни отново и гневът му пламна с дива сила. Тео го бе накарала да преживее неизпитван досега страх и ужас. Когато пристигна на Док стрийт и проумя, че само след минута щеше да е безвъзвратно закъснял, той бе обзет от безумна паника и не съумя да я потисне. Само като си помислеше, че съвсем случайно е узнал за опасното начинание на съпругата си, започваше да му се гади и отново и отново си представяше как голото й тяло плува в мръсната, черна вода на Темза.

Той влезе в задния двор, скочи от капрата и хвърли юздите в ръцете на главния коняр, после властно протегна ръка, за да помогне на жена си да слезе.

Тео скочи на земята, без да докосне пръстите му. Белегът на челото му изпъкваше с брутална яснота — синкаво оцветена назъбена линия през челото му, и тя осъзна, че никога не е виждала Силвестър кипящ от гняв както сега. Обзе я недобро предчувствие, което заседна като буца в стомаха й. Фините косъмчета на тила й настръхнаха, а коленете й омекнаха. Никога не беше изпитвала страх от друг човек. Дори днес следобед не се уплаши — може би защото нямаше време. Но в момента, когато трябваше да се конфронтира с последствията от онова, което сега приемаше като безумна проява на дързост, изпита сковаващ страх.

Тя не познаваше мъжа, който сега владееше живота й, защото той упорито се затваряше пред нея. Да, познаваше тялото му и знаеше как да му достави удоволствие. Знаеше как да го накара да се смее и как да го ядоса. Но това беше само малка част от неговата същност… най-незначителната. Но как би могла да познава съпруга си истински, като той криеше от нея най-интимните си мисли, не допускаше тя да участва в плановете и решенията му и й разказваше само голите факти от миналия си живот, без да обясни собствените си чувства и реакции, без да й покаже какъв е бил мъжът, водил този живот.

Затова сега не можеше дори да предполага какво ще се случи.

Силвестър я изведе от задния двор, двамата заобиколиха къщата и влязоха през парадния вход.

Фостър им отвори вратата, но поздравът замря на устните му, като видя бледото лице на графинята и ледено строгия израз на графа.

Силвестър хвана жена си за талията и я поведе през преддверието и по стълбата с такава бързина, че почти я влачеше. Мраморната стълба й се стори безкрайна. Тео осъзна с нова сила близостта му, топлия дъх, който милваше косата й, топлината на тялото му. Но тази близост беше заплашителна. Иначе близостта на тялото му винаги предизвикваше тръпки в корема и по кожата й пълзеше радостно очакване. Този път също настръхна, но от страшно напрежение и лоши очаквания.

Двамата тръгнаха по дългия коридор. Силвестър стигна чак до края му и отвори едното крило на двойната врата. Двамата влязоха в личните покои на графинята. Тео огледа добре познатите предмети, елегантните мебели, чу веселото пращене на огъня в камината. Но днес помещението не беше в състояние да я утеши.

Силвестър затвори вратата зад гърба си. Тео мълчаливо се обърна към него и напрежението във финото й лице, сенките на страха в тъмносините очи му доставиха мрачно задоволство — мъничко обезщетение за нервите и страха му за нея.

— Как посмя да извършиш нещо толкова глупаво и безумно? — попита с треперещ от гняв глас той.

Тео нервно закърши пръсти.

— Знам, че беше глупаво. Изобщо не се сетих да взема пистолет. Трябваше…

— Какво? — прекъсна я невярващо той. — Това ли е всичко, което ще кажеш в своя защита? Противопоставяш се на нарежданията ми, месиш се в личните ми дела, излагаш се съзнателно на опасност и всичко, което чувам като извинение, е, че си забравила да вземеш пистолет.

— Мили боже, защо не разбираш! — извика вбесено тя. — Какво друго можех да направя? Ти ми обеща партньорство, нямаше да се омъжа за теб, ако не ми беше обещал, че ще сме партньори. Вместо това ти се затваряш пред мен и не допускаш да участвам в мислите и чувствата ти. Не ми разрешаваш да знам нищо за теб… искам да кажа, нищо важно. — Тя се обърна рязко, защото не искаше той да види безпомощните сълзи в очите й.

— И на всичкото отгоре хвърляш вината за безумието и глупостта си върху мен? — Силвестър направи крачка към нея, но в следващия миг спря, осъзнал, че ръцете му треперят от гняв. Пое дълбоко въздух, за да не изгуби самообладание, и рече: — В момента съм превъзбуден и не мога да се занимая с теб. Нямам вяра в себе си. Кой знае какво ще извърша, ако остана в едно помещение с теб. — Обърна се и се запъти към вратата. — Ти ще стоиш тук, докато се върна.

— Какво? — извика смаяно Тео.

— Искам да знам къде си. От този момент нататък трябва да съм осведомен за всяка твоя крачка — заяви мрачно Силвестър. — Ще останеш в тази стая, докато се успокоя достатъчно, за да помисля какво ще правя с теб, и се кълна в името на бога, Тео, че ако направиш само една крачка навън, ще съжаляваш до деня на смъртта си.

Тео го проследи със замаян от ужас поглед. Вратата се затвори с трясък зад гърба му. Тя потрепери и се почувства изгубена и жалка. Гневно изтри сълзите от очите си и отиде до прозореца. Силвестър излезе на улицата. Погледна нагоре към къщата, но не даде да се разбере дали я е видял на прозореца. Обърна се и закрачи по улицата, размахвайки бастуна си като камшик.

Тео се върна в стаята си. Изпи чаша вода и зачака гаденето да отслабне и диво биещото й сърце да се успокои.

Докъде стигнаха…

Тя се събу, изрита обувките си надалеч и се отпусна в дълбокото кресло пред камината. Подви крака под себе си и се загледа във весело пращящите пламъци. Най-лошото беше, че се принуди да сложи всички карти на масата. Силвестър вече знаеше, че тя не е готова да приеме мълчанието му като княжеска заповед, и доколкото познаваше мъжа си, той непременно щеше да предприеме мерки, за да не й позволи да довърши започнатото.

Ако не може да го накара да й се довери, ще се чувства окончателно победена.

Тео отпусна глава на облегалката и изруга полугласно. Сега Силвестър сигурно ходеше по лондонските улици и обмисляше сложна система да я превърне в послушна — образцова съпруга, която никога не се съмнява в решенията на мъжа си, не задава неудобни въпроси, камо ли да се опита да свърши цялата работа сама. Миличка, кротичка жена, която да му топли пантофите, да поръчва любимите му ястия и да приема всяка заповед с покорно сведена глава.

Ще види той, закани се Тео, няма да му позволя да ме унищожи. Погледна към затворената врата на стаята си и за миг се изкуши да излезе, но бързо осъзна, че в момента няма сили да се противопостави на последната му заповед.

Високи гласове и тропот на обковани с желязо колела по паважа пред къщата изтръгнаха Тео от мрачните мисли, скочи и се втурна към прозореца. Пред дома им спря пощенска карета, тежко натоварена със сандъци и куфари. Боядисаните в бяло колелета бяха опръскани с кал, по страничните стени също лепнеше кал. Очевидно каретата беше пътувала дълго. Охраняваха я шестима души, което загатваше за опасности по време на пътуването.

Пощальонът отвори вратичката и спусна стълбичката. Лейди Гълбрайт стъпи на паважа, изтърси полите си и намести бонето си с раздразнено движение, сякаш се беше осмелило да я обиди. После вдигна лорнета към очите си и критично огледа фасадата на Белмонт хаус. В този миг вратата се отвори и Фостър слезе по стълбата, за да я поздрави. След секунди от каретата слезе и Мери, увита в червено одеяло, притиснала кърпичка към зачервения си нос.

Тео изгледа с ужас багажа на покрива на каретата. Велики боже, да не би двете да възнамеряват да останат в Лондон до края на сезона?

Бързо чукане на вратата на стаята й я накара да се обърне.

— Моля за извинение, милейди, но майката на негово благородие… о, искам да кажа, лейди Гълбрайт тъкмо пристигна, Фостър ме изпрати да ви предупредя.

— Благодаря, Дора. — Тео скри усмивката си и се обърна към огледалото. Беше поставена пред интересно решение: да се подчини на изричната заповед на мъжа си и да си остане в стаята, или да посрещне майка му с подобаваща учтивост и гостоприемство. Тео избра втората възможност. Силвестър не би посмял да й се скара, че е уважила майка му.

Образът й в огледалото изглеждаше ужасно. Ами да, нямаше как външността й да не пострада, като беше прекарала следобеда в битки с разни мрачни типове от пристанищния квартал. А накрая трябваше и да бяга, за да се спаси…

— Помогнете ми да се преоблека, Дора… Извадете кремавата копринена рокля — нареди Тео и започна да изважда фуркетите от косата си. — Ще трябва и да ми направите прическа, но побързайте. Не бива да оставим лейди Гълбрайт да чака.

След десет минути Тео слезе в преддверието и едва не падна, като видя планините от багаж. А прислужниците продължаваха да внасят нови куфари и чанти!

— Лейди Гълбрайт и мис Мери са в салона, лейди Тео — уведоми я Фостър. — Предложих да им сервирам чай, но лейди Гълбрайт заяви, че надали можем да приготвим чай по нейния вкус.

— Добре, тогава донесете кафе. Доколкото си спомням, свекърва ми предпочита кафе — рече Тео, намигна му съзаклятнически и пошепна: — Колко време ще останат?

Фостър се усмихна, но бързо стана отново сериозен.

— Не ми казаха, милейди. Да заповядам ли да приготвят китайската стая за мис Мери и апартамента с изглед към градината за свекърва ви?

Тео кимна, изпъна рамене и влезе в салона с енергична крачка.

— Скъпа лейди, Гълбрайт, добре дошла в Белмонт хаус. Надявам се, че не сте много уморени от пътуването.

— О, беше крайно досадно — заяви свекърва й, остави чашата си и подложи снаха си на дълъг, изнервящ оглед. — Хмм… Тенът ви е изгубил част от кафявото си оцветяване… това е сериозно подобрение. — Тонът й сдържаше повече изненада, отколкото признание. — Къде е Стоунхеридж?

„Ходи гневно по улиците.“

— Трябваше да уреди някой неща, мадам. Ако знаеше, че ще пристигнете днес, със сигурност щеше да се върне навреме, за да ви посрещне с добре дошли.

Тео се обърна към зълва си, все още увита в червеното одеяло и с кърпичка под зачервения нос. Странно, едното червено изглеждаше съвсем различно от другото.

— Добър ден, Мери. Надявам се, че сте добре.

— Наистина ли изглежда добре при цялото това подсмърчане и сумтене? — попита остро майката. — Мога само да се надявам, онзи идиот Уестън ще направи нещо за момичето. Въпреки че не уважавам лекарите… шарлатани, всички до един… и вземат дяволски много пари.

— Моля те, мамо, кажи да ми приготвят баня със синап — обади се глухо Мери. — Сигурна съм, че ще се почувствам по-добре.

— Кафе, мадам. — Фостър влезе в салона с табла в ръце.

— Благодаря — каза Тео. — И… мис Гълбрайт би искала да й приготвите вана със синап. Надявам се, че няма да ви създаде затруднения. — Тя се обърна към страдащата Мери и попита отзивчиво: — Само на краката ли, Мери, или предпочитате да се потопите цялата?

Мери изпухтя от възмущение. Как смееше Тео да говори за краката и тялото й в присъствието на иконома!

— Ще наредя да отнесат голям леген в китайската стая, мадам — рече Фостър и изгледа укорително младата си господарка. — Изпратихме камериерката в апартамента ви, лейди Гълбрайт. Тя очаква нарежданията ви.

Тео наля кафе и когато свекърва й заяви, че е много силно за черния й дроб, напълни чашата догоре със сметана.

— И вие ли ще се консултирате с доктор Уестън, мадам? — попита любезно тя. — За черния дроб, например?

— Моят черен дроб, момиче, засяга само мен — отговори лейди Гълбрайт. — Учудвам се как майка ви не ви е научила да не задавате лични въпроси. От друга страна обаче, Белмонтови винаги са били лишени от чувство за такт.

Тео усети как бузите й пламнаха и захапа долната си устна, за да овладее гнева си.

— Кафе, Мери?

— Аз не пия кафе — отвърна гневно Мери, сякаш Тео трябваше да го знае. — Искам да си отида в стаята.

— Разбира се. Ще ви придружа до горе. — Тео се надигна и се запъти към вратата. Погледна към големите прозорци и видя, че съпругът й се връща. Сърцето й се качи в гърлото и тя изпрати безмълвна молитва към небето разходката да е охладила гнева му, за да реагира разумно на присъствието й на долния етаж.

Пощенската карета вече беше откарана в задния двор и Силвестър не разбра за пристигането на неочакваните посетителки. Лицето му все още беше мрачно, но дивият, неуравновесен гняв се беше уталожил и той вече се контролираше изцяло. Още утре сутринта ще отведе Тео обратно в Стоунхеридж. Това беше най-простото, но и най-сигурното решение. Така ще е спокоен, че жена му няма да му се пречка, докато се разправя с Джерард, и най-вече, че ще престане да се рови в миналото му.

Това заточение ще й даде да разбере, че той няма да търпи лекомислените й хрумвания.

Силвестър влезе в преддверието точно когато един лакей нарами на гърба си последния голям куфар.

— О, Силвестър, ти се върна! — прозвуча гласът на Тео от салона. — Виж кой е тук! Майка ти и сестра ти пристигнаха неочаквано.

Тя излезе да го посрещне. Устните й се усмихваха, но усмивката изглеждаше скована, а очите й бяха тъмни от страх, докато се взираше в лицето му.

— Приех ги любезно — добави тихо тя, вдигна извинително рамене и на лицето й се изписа: какво друго можех да направя?

Той реагира с кратко кимване, което въобще не й даде да разбере как ще реагира на непослушанието й и влезе да поздрави майка си и сестра си.

— Тъкмо щях да ги отведа в стаите им — обясни Тео. — Сестра ти иска баня със синап, а лейди Гълбрайт желае да си почине преди вечеря.

Силвестър целуна ръка на майка си и рече:

— Боя се, че днес ще вечеряш само с Тео, мамо, защото аз вече имам уговорка и не мога да я откажа.

Тео шумно пое въздух и мъжът й едва не се засмя. Цяла вечер сама с майка му и сестра му — това беше перфектното наказание. Не би могъл да измисли по-подходящо.

Той придружи дамите до стълбището и ги остави да се оправят сами, заявявайки, че трябва да се преоблече за вечеря. Ще се видят едва на следващата сутрин. Казвайки това, той погледна жена си и тя разбра, че забележката се отнася и до нея. Ще се наложи да чака до утре сутринта, за да разбере каква съдба й е отредена.

Тео се взря нещастно в широкия гръб на мъжа си, после стисна зъби и се обърна към роднините му.

Хенри помогна на Силвестър да се облече, без да каже нито дума. Усещаше, че господарят не е в настроение за разговор. Графът постоянно се мръщеше и прояви изненадваща несръчност в завързването на шалчето. Докато постигне задоволителен резултат, изхвърли половин дузина шалчета.

Не може да отпрати Тео, докато майка му е в Лондон. Не му оставаше нищо друго, освен да се надява, че майка му и сестра му ще обсебят цялото й време и няма да й позволят да скита на своя глава из града. Веднага щом двете си заминат, и Тео ще замине за Дорсет.

След половин час Силвестър напусна къщата, мислейки със задоволство за досадната вечер, която очакваше младата му съпруга — без да подозира, че тя вече е изпратила писмо с пламенна молба за помощ до майка си и сестрите си.

Белмонтови, Едуард Феърфакс и Джонатан Лейси пристигнаха на Кързън стрийт само след час, за да спасят отчаяната Тео от ужаса да прекара цяла вечер сама със свекърва си.

В малката си елегантна къща на Хаф Муун стрийт Джерард се приготвяше да посрещне гостите си. Всички бяха служили в Трети драгунски полк и бяха единствените, които вероятно щяха да посрещнат Силвестър с презрение. Нийл се надяваше тази вечер да разсее подозренията им и да ги настрои приятелски към Гълбрайт.

След като направи това за него, Силвестър ще престане да се рови в миналото. Ще осъзнае, че е против собствения му интерес да изрови гниещото тяло на стария скандал, че много по-добре да го остави под земята. За да се застрахова окончателно, Нийл ще планира и кратък излет с красива лейди Стоунхеридж. Знаеше колко горд е Силвестър и вярваше, че той ще подпише всичко, дори пълно признание, нещо, което не е извършил, но няма да допусне извънбрачната активност на съпругата му да стане известна на обществото. Това парче хартия ще означава край на срещите му с бившия сержант Джъд О’Фланъри.

Някой почука на входната врата и слугата му се втурна да отвори. Ако се съдеше по гласовете, повечето гости пристигаха едновременно.

— Добър вечер, Нийл. — Едър капитан с огромни мустаци влезе в салона, триейки ръце, за да ги стопли. — Навън е дяволски студ. — Като видя лицето на домакина, той подсвирна изненадано. — Велики боже, какво се е случило, човече? На окото ти е разцъфнала истинска теменужка.

Нийл попита синьото, подуто око и разцепената устна и се опита да се усмихне.

— Паднах от коня с главата напред — обясни той. — Ужасно животно. Иска ми се да го пратя в кланицата.

— Това е единственото, което един джентълмен може да направи с непокорния кон, винаги съм го казвал — отвърна ведро капитанът. — Я виж кого намерих пред прага ти. — Той посочи едър джентълмен с меки сини очи, който бе влязъл в помещението след него. — От месеци не бях виждал стария Барни. Къде беше през цялото това време, момко?

— В Испания. С Уелингтън.

— В главната квартира значи. — Капитанът кимна и прие чаша вино от домакина. — Е? Какви новини ни носиш?

Барни не отговори веднага, а се обърна към наредената маса в нишата до прозореца.

— Днес май очакваш много гости, Нийл?

— Ще бъдем само петима — отговори домакинът и му подаде чаша. — Вие двамата, Питър Фортескю, Силвестър Гълбрайт и моя милост.

— Стоунхеридж? — Барни изненадано вдигна вежди. — Чух, че е в Лондон. Оженил се е, нали?

— Да, наскоро. Малко след като наследи титлата.

— Я виж ти. Мислех си, че след онази грозна работа във Вимиера нямаш време за него.

Нийл вдигна рамене с подчертано равнодушие.

— Историята е дяволски непрозрачна. Никой не знае какво се е случило в действителност. Пък и нали го освободиха от обвинението. Трудно е да отблъснеш стар приятел.

Двамата кимнаха примирително.

— Трябва да призная, че винаги съм го смятал за добро момче — рече капитанът и размаха празната си чаша. — В случай на съмнение съм готов да реша в негова полза.

— Чудесно. — Нийл се усмихна и отново напълни чашите. Някой отново почука на вратата. Надяваше се да е Фортескю, за да говори и с него, преди да дойде Силвестър.

Дългата мършава фигура на майор Фортескю застана на прага зад слугата. Той поздрави сърдечно приятелите си, получи чаша вино и на свой ред попита какво е станало с лицето на домакина.

— Нийл очаква Гълбрайт — обяви капитанът. — Помниш ли онази странна случка с полковото знаме?

— Да, и никога не съм вярвал във вината му — заяви убедено Фортескю. — Гълбрайт постъпи глупаво, като се уволни от армията. Сам се изкара виновен.

— Беше тежко ранен — напомни му Нийл.

— Да, но никой не го принуди да си подаде оставката — изфуча майорът и отпи голяма глътка вино.

Докато сваляше ръкавиците и шапката си в преддверието, Силвестър чу гласовете от салона. Все познати гласове, част от миналото му. Джерард не му каза кого още е поканил на гости, но очевидно беше подготвил среща на старите другари от полка. Какво пак замисляше? Дали след жестовете на възстановено приятелство щеше да последва ново унижение?

Силвестър изпъна рамене и спокойно влезе в салона.

— Лорд Стоунхеридж — обяви тържествено слугата.

— О, Силвестър, добре дошъл — поздрави го със сияещо лице Нийл, прекоси помещението и му протегна ръка за добре дошъл. — Преди да попиташ какво е станало с окото ми, ще ти кажа, че паднах от коня. Е, мисля, че не е нужно да те представям. Познаваш всички присъстващи.

— Разбира се. Но мина много време — отвърна бавно графът.

— Твърде много — кимна Фортескю и сърдечно стисна ръката му. — Защо, по дяволите, побърза да напуснеш армията, човече?

— Рана в главата не е дреболия, Питър — отвърна Силвестър. — Още не съм се възстановил напълно.

Старият му приятел го изгледа изпитателно и се поколеба. Питър май искаше да заговори за Вимиера, но в очите нямаше враждебност. Само леко смущение.

Преди майорът да е казал нещо, Джерард извика с нарочна сърдечност:

— Вземи чаша бордо, Силвестър, и ела до огъня.

Другите двама също го поздравиха сърдечно и неловкият миг отмина.

До края на вечерта никой не заговори за миналото. Домакинът не позволи да се стигне дотам. Явно искаше всички да останат с впечатлението, че то не се е случило. За момент Силвестър си помисли, че това е най-лесното решение — да се задоволи с мълчанието на старите си приятели. Те явно бяха готови да простят и да забравят. По-точно, в случай на съмнение да решат в негова полза. Това означаваше, че той ще може отново да води нормален живот. Работата беше там, че самият той не искаше да живее така. Не понасяше да свързват името му с проява на страхливост. От друга страна, оставаше фактът, че Джерард се опитва да го убие.

Докато ядяха и разговаряха, той наблюдаваше внимателно домакина и забеляза несъмнен страх, както и панически искри в безцветните му очи. Колко пъти беше виждал този израз в интерната! Силвестър изпитваше към бившия си приятел горчиво отвращение, много по-силно от гнева. Докато в училище често беше окуражавал Нийл да се отбранява срещу побойниците. Обикновено без успех.

Откъде се бяха взели насиненото око и разцепената устна? Също като някога в коридорите на Уестминстър скул. Беше от ясно по-ясно, че лицето му е влязло в съприкосновение с юмрук, не с твърдата земя.

Седнаха да играят карти. Нийл играеше разконцентрирано и капитанът, който му беше партньор, започна да проявява призраци на нетърпение. Затова играта приключи бързо и майор Фортескю изказа недвусмислено мнението на групата:

— Ти ни поднесе страхотно бордо, моето момче, но то не можа да прикрие факта, че си жалък играч на карти. — Той потупа Джерард по рамото и продължи: — Наистина благородно вино. Не мога да те обвиня, че си пийна малко повече.

— Аз не съм на това мнение — изръмжа капитанът. — Мизерната ти игра ми струваше почти петдесет фунта. Трябваше да предоставя мястото си на Барни.

Защо никой, освен мен не е забелязал, че Джерард почти не пи? — запита се Силвестър. Когато старите му другари от полка се сбогуваха той нарочно остана.

— Още една чаша, Силвестър? — Нийл не изглеждаше особено въодушевен и направи предложението само от учтивост.

— Благодаря. — Силвестър се направи, че не забелязва неудобството му, и седна в креслото пред камината. — Отлична вечер. Наистина съм ти задължен.

Той пое с усмивка пълната чаша и продължи с неутрален тон:

— Кажи ми, Нийл, говори ли с приятелите ни за Вимиера, преди да дойда?

Домакинът избягна изпитателния му поглед и се усмихна сковано.

— Да, казахме си няколко думи. Всички бяха на мнение, че няма защо да разбутваме миналото. Няма смисъл да рискуваме старото си приятелство. Ще видиш, че никой няма да заговори отново за онази случка.

— Наистина съм ти задължен — повтори Силвестър и присви очи, за да прикрие ироничните искри в зениците си. — Знам, че това стана много отдавна, но ще те помоля още веднъж да ми разкажеш какво се случи през онзи следобед.

Джерард стисна устни и размаха ръце.

— Наистина не би било от полза за никого, ако раздухаш отново старата история, Силвестър.

— Ти си бил изпратен с подкреплението. Видя ли ме да капитулирам?

Джерард затвори очи, сякаш споменът беше твърде болезнен.

— Пред военния съд казах, че не съм бил при теб, когато си капитулирал, затова не мога да дам мнение, фактите говорят сами.

— Но ти си бил на път към моста с подкрепление, нали?

— Да. Така беше планирано.

— Колко голям беше отрядът? — попита упорито Силвестър.

— Сто и петдесет души.

— Защо, в името на бога, съм се предал? — Силвестър вдигна глава и удостои Нийл Джерард с пронизващ поглед.

— Проклятие! Разказаха ми, че след като завладели полковото знаме, французите избили половината от хората ми. Изклали ги като свине. За малко да довършат и мен!

— Не знам отговора, Гълбрайт. — Нийл скочи на крака. — Никой никога няма да узнае истината. Защо просто не забравиш тази история?

Силвестър също се надигна и отговори бавно и натъртено:

— Защото не мога, Нийл. Не мога да живея с мисълта, че съм извършил нещо толкова подло. Трябва да узная истината. Трябва да разбера какво в действителност се е случило тогава.

Той наблюдаваше внимателно своя приятел и видя как в очите му блесна дива паника.

Силвестър остави чашата на масата и звънът на стъклото отекна като гръм в настъпилата тишина. После подчертано спокойно вдигна рамене.

— Крайно време е да си вървя. Надявам се, че не съм останал по-дълго, отколкото е прилично, но беше хубаво отново да прекараме една вечер заедно, както в старите времена — заключи ведро той й излезе в преддверието. — Ще живея с вярата, че споменът ми за онзи половин час ще се върне. — Той пое шапката и ръкавиците си от слугата и кимна за сбогом. — Много ти благодаря за приятната вечер, Джерард. — Усмивката му беше любезна, но очите му останаха безизразни. Разтърси ръката на домакина си, но в следващия миг изведнъж смръщи чело. — Как се казваше твоят сержант? Имам предвид онзи, който даде показания пред военния съд. Помня само, че изглеждаше жестоко обезобразен. Но сигурно ти е бил много полезен в сраженията.

Джерард поклати глава.

— Отдавна съм забравил името му.

— Жалко. Можех да го потърся. Е, нищо. Лека нощ.

Силвестър слезе на тротоара, обърна се и отново му махна.

Лицето на Джерард личеше ясно под светлината на лампата в преддверието. В очите му гореше дива паника, пръстите на дясната ръка нервно опипваха подутата устна. В следващия миг вратата се затвори и Джерард изчезна.

Сержантът се казваше Джъд О’Фланъри. Силвестър видя лицето му с превръзка на едното око и яркочервен, назъбен белег на бузата. Видя го така ясно, сякаш беше вчера.

Само при споменаването на сержанта Джерард се разтрепери от страх и изпадна в паника.

За момент Силвестър спря на тротоара и замислено вдигна очи към трепкащия уличен фенер. Кимна кратко и се запъти към Кързън стрийт.

Нийл Джерард се уви в наметката си и напусна дома си през задния вход. Запъти се към една къща на Джърмин стрийт, където познаваха добре предпочитанията му и с готовност изпълняваха желанията му. Момичето, което му доведоха, беше облечено във вехта детска рокличка, а косите му бяха сплетени на плитки. То трепереше много убедително, плачеше и пищеше задоволително в подходящите моменти. Ала очите му бяха стари и знаещи, дори когато Нийл му причиняваше болка, за да си отмъсти за преживяния страх.

24.

Граф Стоунхеридж се прибра след полунощ и остана много изненадан, когато завари прислугата си все още на крака. Салоните на къщата бяха ярко осветени.

— Какво става тук, Фостър? — Силвестър избягна един прислужник, който тъкмо излезе от трапезарията с табла мръсни съдове. Майка му и сестра му обикновено се оттегляха рано и всички трябваше вече да са си легнали.

— О, сър, вечерта беше великолепна! — Старото лице на Фостър сияеше. — Както в доброто старо време, милорд: семейството събрано около масата за вечеря в пълен състав, заедно с мистър Едуард и обожателя на лейди Клари.

Фостър заключи външната врата и отбеляза замислено:

— Младият мистър Лейси ми изглежда доста приятен джентълмен. Готов съм да се обзаложа, че ще се сгоди за лейди Клари още преди Коледа.

Фостър се обърна да поеме шапката и бастуна на графа и лицето му моментално се затвори. Господарят му очевидно се чудеше дали да се развика или да заплаче от отчаяние.

— Искате да кажете, че лейди Белмонт и момичетата са вечеряли тук? — попита бавно Силвестър. — С майка ми и сестра ми?

— О, да, сър, точно така. Обаче лейди Гълбрайт и мис Гълбрайт си легнаха рано, още преди чая. Доколкото разбрах, вашата майка не харесва домашните игри и тем подобни селски забавления.

Фостър говореше с обичайния си равен тон и лицето му беше напълно неподвижно, но в очите му светеха весели искри.

— Признавам, семейството е склонно да вдига доста голям шум, когато играе на такива игри — продължи да разказва Фостър. — Повече от веднъж чух как лейди Белмонт ги молеше да понижат малко гласовете си, но явно не го мислеше сериозно… Няма да излизате повече, нали, милорд?

— Да, лягам си — отговори кратко графът и се запъти към стълбището.

— О, забравих да ви кажа, милорд: трябваше да преместим мис Гълбрайт от китайската стая. Каза, че драконите по тапетите я ударили право в жлъчката. Лека нощ, милорд.

Въпреки че беше бесен, Силвестър едва не се изсмя на тази новина. Все пак успя да пожелае лека нощ на иконома с безизразен глас.

Докато вървеше по стълбата, той си даде сметка, че изпитва примирение… и неохотно одобрение. Вместо да изтърпи една крайно досадна вечер, Тео се е забавлявала от сърце с най-близките си хора и на всичкото отгоре е успяла да изключи майка му и сестра му. Неговата невероятна циганка явно знаеше как да обезврежда хитрите му планове.

Като си припомни Мери и драконите, Силвестър избухна в тих смях. Ударили я в жлъчката! Живо си представяше как новите му роднини са възприели това обяснение. Сигурно дори Елинор се е засмяла.

Силвестър мина по коридора и видя под вратата на Тео ивица златножълта светлина. Сигурно съпругата му се радваше, че отново го е надхитрила. Той влезе в стаята си и шумно затръшва вратата с надеждата поне малко да я стресне. Дано поне малко се уплаши, като чуе, че се е върнал.

Хенри никога не оставаше да го чака и стаята му беше осветена само от догарящия огън и една лампа на тоалетната масичка. Силвестър се съблече и тъкмо когато щеше да си легне, чу скърцане на стол по пода в съседното помещение.

Значи Тео беше още будна. Той наметна халата си и излезе тихо в коридора, където горяха свещи и цареше пълна тишина. Под вратата на съседната стая все още се виждаше мътна светлина.

Силвестър отвори и влезе. Тео стоеше пред тоалетката си с гръб към него, с чаша в ръка. Видя го в огледалото и се обърна рязко. После остави чашата до малката кафява бутилка на тоалетката.

— Силвестър!

— Защо не спиш? — попита той и направи крачка към нея.

— Не съм уморена. — Тя приглади назад разбърканата си коса.

— Вероятно си прекарала напрегната вечер — отбеляза сухо той.

По бузите й пропълзя виновна червенина.

— Мислех, че майка ти ще се зарадва да има компания.

— Говориш глупости! — отсече той.

Червенината й се задълбочи. Тя го погледна мълчаливо, после решително заговори.

— Искрено съжалявам за днес следобед, Силвестър. Беше глупаво и лекомислено. Каквото и да го наречеш, все ще е вярно.

Той се озова с три големи крачки пред нея, улови брадичката й и попита гневно:

— Имаш предвид, че си постъпила глупаво и необмислено, защото не си си взела пистолета. Така ли е, Тео? Това ли искаш да ми кажеш?

Тя не отговори веднага и той стисна брадичката й малко по-силно.

— Мисля, че да — призна тя. — Наистина смятам, че ако бях обмислила отиването си там малко по-внимателно, всичко щеше да мине добре. Съжалявам, че не го направих.

— Да, ти не помисли какво може да се случи и изложи и Едуард, и себе си на опасност. Не разбираш ли, че за малко не ви убиха! — Силвестър стисна брадичката й до болка. — Е, това няма да се случи още веднъж, Тео. Веднага щом мама си замине, ще те върна в Стоунхеридж.

— Сама? — В тъмносините очи блесна смайване, придружено от дълбоко възмущение.

— Сама — потвърди той. — Аз трябва да уредя още някои неща тук. Щом приключа, ще се върна и аз.

— О, ето какво било! — Тя се изтръгна от хватката му. — Страх те е, че си пъхам носа в неуредените ти неща, нали? По дяволите, защо не можеш да разбереш? Аз искам да стана част от живота ти. Искам да ти помогна. Хората, които се грижат за други хора, искат да им помогнат. Но ти не разбираш, защото не знаеш какво е, когато някой означава нещо за теб. — Гласът й заглъхна в ядно хълцане и тя рязко му обърна гръб.

— Какво искаш да кажеш, че аз не се грижа за теб ли? — попита шокирано Силвестър. — Ти означаваш много за мен, Тео.

Тя се изправи пред камината и силуетът на тялото й се очерта ясно под тънката батиста на нощницата. Той погледна бледата закръгленост на гърдите й, тъмните сенки на зърната й, и тялото му веднага реагира.

— Ела тук — помоли меко той, посегна към ръцете й и я притегли към себе си. — Искам да ти покажа колко много означаваш за мен.

— Не! — отвърна сърдито Тео и се опита да го отблъсне. — Не ме докосвай! Не искам да се доближаваш до мен, Стоунхеридж. Не искам никога повече да ме докосваш!

— Глупаво е да се говори така — укори я тихо той.

Силвестър обхвана двете й китки с една ръка скри ги зад гърба й и притисна тялото й към своето. С другата ръка повдигна брадичката й, за да го погледне. В очите й имаше гняв, объркване и желание.

Въпреки това, когато се наведе да я целуне, Тео рязко извърна глава.

Устата му намери ухото й — чудесно място за милувки. Върхът на езика му остави гореща влажна следа по нежната кожа и Тео се разтрепери. Отново се опита да го отблъсне, но той само се засмя и стегна хватката си. Езикът му облиза цялата ушна мида.

— Обожавам ушите ти — прошепна дрезгаво той и горещият му дъх я опари.

Тео се опита да освободи главата си и да устои на неустоимото. Той знаеше колко са чувствителни ушите й и как сладкото чувствено мъчение ще я принуди да се предаде, защото лъчите на насладата, излизащи от ухото, стигаха чак до пръстите на краката й.

Силвестър загриза крайчето на ухото й, тя се изви в ръцете му и продължи да се съпротивлява. Ала всяко от гъвкавите й движения само увеличаваше решителността му да превърне съпротивата в страст. Тя беше толкова стройна, толкова лека. Разчиташе не на мускулна сила, а на бързите движения на тялото си. Светкавично премести хватката си и я сложи да легне върху бедрата му. Така тя вече не беше в равновесие и не можеше да се бори с него. Преметна единия си крак върху бедрата й и я задържа неподвижна, защото се опасяваше, че ще получи ритник в някое чувствително място. Когато най-сетне се убеди, че плячката няма да му избяга, се вгледа с усмивка в зачервеното от гняв лице.

— Така е по-добре. Сега ще ми позволиш ли да ти доставя удоволствие, или ще продължим борбата?

Нещо се е променило, каза си тя. Тази вечер мъжът й изглеждаше безгрижен и импулсивен, голяма част от сдържаността му бе изчезнала. В очите му танцуваше желание, а когато й заговори, тя усети аромата на бордо.

— Ти си пиян — изсъска обвинително тя и за момент забрави притесненото си положение. Трудно й беше да си представи, че Силвестър е прекалил с алкохола. Че изпитото бордо е подкопало строгия контрол, който той упражняваше над себе си и живота си, и над частните му дела и грижи, добави с нов пристъп на гняв тя.

Той поклати глава.

— Ни най-малко, съкровище. — Вдигна я на ръце. — Мила моя малка циганко, хайде, не ме гледай така, сякаш ще те заведа на бесилката.

Сложи я на леглото и тя го погледна втренчено. Очите й изглеждаха големи и бездънни, косата падаше като черен халат върху диплите на нощницата.

Силвестър опря коляно на леглото и очерта линията на бузата й. Тео не помръдна. Той плъзна палец по устните й, очаквайки връхчето на езичето й да го оближе, но тя продължи да лежи неподвижно, макар че очите й потъмняха и се замъглиха от желание. Той плъзна ръка по шията й и пръстите му намериха закръглеността на гърдите й. Палецът закръжи около зърното, без да го докосва.

Чувственият блясък в очите й се засили, но Тео продължи да лежи неподвижно и да го гледа втренчено. В зениците й блесна предизвикателство — нещо, което обикновено не се виждаше в спалнята им.

Силвестър се изправи, свали халата и небрежно го хвърли на пода, после отново коленичи на леглото. Тео плъзна поглед по тялото му и той потисна усмивката си. Обхвана нежно едното й стъпало и бавно продължи нагоре. Спря за момент и впи поглед в лицето й. Тя се загледа подчертано равнодушно в тавана, но устните й се отвориха, а по бузите плъзна руменина.

Тя не е в състояние да скрие реакциите си, помисли си Силвестър и ръката му продължи да я възбужда. Тялото й се напрегна, по кожата й пробягаха чувствени тръпки, когато пръстите му стигнаха до горещата цепка между бедрата й и бегло докоснаха твърдата пъпка на женствеността.

Той бързо оттегли ръката си и Тео изохка изненадано — и разочаровано, както се надяваше. Той вдигна края на нощницата й и я нави грижливо, като изглаждаше всяка гънка, преди да премине към следващата, разгонвайки тялото й сантиметър по сантиметър.

Тео се бореше с издайническата реакция на тялото си. Хладният нощен въздух помилва кожата й и я възбуди още повече. Бавното разголване свърши над бедрата й — след цяла вечност, и тя затаи дъх. Струваше й огромни усилия да не се раздвижи, да не издаде нетърпението си. Жадуваше да сложи ръце върху гърдите му, да вдигне глава и да милва с език зърната му, докато той е коленичил над нея. Въпреки всичко устоя на изкушението.

— Упорита малка циганка — изръмжа Силвестър, усетил вътрешното й раздвоение. Продължи да навива нощницата, докато стигна до талията й. Наведе се да целуне плоския й корем и езикът му остави пареща следа по гладката кожа. Мускулите й моментално се стегнаха. Тео продължи да мълчи упорито и не се раздвижи.

— Ще се наложи да прибягва до друг метод — промърмори Силвестър, сякаш говореше на себе си, и я обърна по корем.

Тео се слиса. Очакваше езикът му да продължи надолу, но вместо това Силвестър нави нощницата й отзад и разголи тялото й сантиметър по сантиметър, докато стигна до талията. Езикът му заигра върху дупето й. Докато устата му покриваше твърдата, стегната кожа с пърхащи целувки, ръката му се пъхна между бедрата й и пръстите му напреднаха бързо, за да я отворят. Едва тогава Тео простена тихо и тялото й се надигна, за да приеме милувката му. Вътрешните й мускули се стегнаха около палеца, който проникна дълбоко в утробата й, и около чувствено милващите я пръсти на най-чувствителното й място. Силвестър коленичи до нея и със свободната си ръка започна да масажира гърба й чак до тила. Тео се протегна като котка и усети как натискът на ръката му я освободи от натрупалото се напрежение.

Силвестър събра черните къдрици, нави ги и се наведе да целуне тила й. Сладкият аромат на кожата и косата й го замая. В тила й имаше нещо невероятно невинно, а кожата й миришеше на мляко и беше толкова мека. Даже когато Тео го влудяваше с дебелоглавието си или го докарваше до отчаяние с откровените си забележки, той се сещаше за стройния й гладък тил и гневът му отлиташе.

— Вдигни коленете — пошепна той и продължи да милва дупето и интимните й части.

Тео се подчини, но лицето й остана заровено във възглавницата. Силвестър коленичи зад нея и внимателно разтвори бедрата й. Пръстите му продължиха да я милват интимно, проникнаха още по-навътре и най-сетне от устата й се изтръгнаха първите блажени стонове. Когато той най-сетне проникна в нея, тя извика и слепешком посегна назад, за да обхване твърдите му бедра, които неизменно я придружаваха по пътя на насладата.

Когато усети милувката й, Силвестър разбра, че е спечелил. Задвижи се, докато усети как мускулите в коприненомеката, влажна утроба се стегнаха около коравата му мъжественост. Тогава се изтегли от нея и преди тя да е успяла да извика, я обърна по гръб.

— Искам да виждам лицето ти. Нали сме партньори в насладата — изрече дрезгаво той.

Вдигна краката й на раменете си и проникна в нея с един-единствен силен тласък. Ръцете му се плъзнаха по гърба й и обхванаха твърдото дупе.

Тео извика гърлено, когато промяната в позата засили усещането за силната му плът в нейната. Тя вдигна ръце и започна да милва гърдите му, твърдия корем, бедрата. Милувките й бяха безкрайно нежни и Силвестър не можа да удържи дрезгавия си стон.

Той й се усмихна отвисоко, но в усмивката му нямаше триумф. Тео облиза с език пресъхналите си устни. Очите й пламтяха от възбуда, кожата й беше гореща и зачервена.

Силвестър знаеше, че в момента тя е забравила всичко друго, освен любовната им игра.

Тя се раздвижи, жадно и настойчиво вдигна бедрата си, но той не се помръдна.

— Почакай още малко, циганко.

Тео поклати глава и в очите й блесна предизвикателство. Движенията й го лишиха от самоконтрол и тялото му буквално експлодира. Вътрешните й мускули се стегнаха около мъжествеността му и се разтърсиха от екстатични тръпки. Вече не се знаеше къде свършва той и започва тя. Неговото тяло беше част от нейното. Неговата наслада беше и нейна.

— Ти, коварна вещице — изпъшка той, когато вълните на насладата бавно се оттеглиха и той можа да си поеме дъх. — Исках да се позабавя още малко.

— Не можеш да очакваш, че винаги ще се любим по твоята воля. — В дяволития отговор звучеше остър нюанс, макар че гласът й прозвуча сънено.

Силвестър се ухили.

— Още преди много месеца се отказах от тази надежда, скъпо мое момиче… но ти също не бива да очакваш, че всичко ще става, както ти си го представяш.

Той падна изтощено до нея в леглото и внимателно отмахна една къдрица, за да открие алабастровата й буза. Тео лежеше спокойно, главата й почиваше на рамото му. Очите, й бяха затворени, но тя не спеше, а мислеше за предстоящото си заминаване. Но може би не всичко беше загубено. Майка му и сестра му няма да си заминат толкова скоро. Защо пък да не се опита да ги убеди, че много ще се радва да й гостуват?

— За какво мислиш? — попита Силвестър, забелязал несъзнателната й гримаса.

— Жадна съм — излъга Тео.

Той седна и преметна крака през ръба на леглото.

— Ще се задоволиш ли с вода?

— Да, благодаря.

Тео го наблюдаваше изпод полуспуснатите си ресници, като потърси каната на тоалетката.

— Къде е чашата?

— На скрина.

Той взе чашата, от която тя беше пила при влизането в спалнята, и отпи голяма глътка, преди да я напълни отново и да я отнесе до леглото.

— Какво има в бутилката?

— О! — промърмори тя и пийна малко вода. — Нещо, за което трябваше да заговоря по-рано.

— Защо ли имам чувството, че това няма да ми хареса? — Силвестър вдигна бутилката към светлината на свещта.

— Вътре има напитка, която не ми позволява да забременея — обясни тя. — Получих я от една лечителка в Лулуърт.

— Какво? — Силвестър я погледна втренчено, опитвайки се да проумее чутото. Жените нямаха право на такъв избор. Те не решаваха колко деца да имат и кога. Той завъртя бутилката и попита невярващо: — Да не би да ми казваш, че си вземала това, откак се оженихме?

— Да — отговори Тео. — Сигурно си се питал защо още не съм заченала.

— Признавам, че тази мисъл все по-често ми минава през ума — отговори мрачно той. — Мили боже, Тео! Защо не си ми казала нищо?

— Защото ти още отначало каза, че искаш да имаме деца колкото може по-скоро, а аз не се чувствах готова, но знаех, че ти няма да се вслушаш в аргументите ми и…

— Аз не съм звяр, скъпа — прекъсна я остро той. — Никога не бих те принудил да носиш моето дете.

— Да, обаче тогава не го знаех. — Пръстите й нервно мачкаха чаршафа. — Слушала съм много за тези неща. Всички жени твърдят, че съпрузите не разрешават на жената да има мнение по този въпрос, камо ли да се налага. Затова реших да действам сама.

Силвестър зарови пръсти в късата си коса опитвайки се да се пребори с неверието, гнева и болката, които бушуваха в сърцето му. Той, естествено, очакваше съпругата му да се държи като повечето жени в нейното положение, които просто приемаха реалностите на брачното легло.

— Защо не искаш да раждаш децата ми? — попита накрая той.

По гласа му ясно пролича колко силно са наранени чувствата му. Очите му също изразяваха болка и този път не успяваха да я прикрият. Тео захапа замислено долната си устна и потърси начин да намали болката му.

— Никога не съм казвала, че не искам деца от теб — обясни най-сетне тя. — Но не искам да ги родя още сега. Дамата Мериуедър ми каза следното: първо се наслади на любовта, а после започни да раждаш деца. Мисля, че беше права. — Тя го дари с колеблива усмивка.

Силвестър погледна остро бутилката, която все още стискаше в ръка.

— Имаш ли представа каква е тази смес? Питала ли си се някога дали съставките й не са вредни? Вярно е, че досега не си забременяла, но това нещо сигурно има странични действия.

— Дамата Мериуедър никога не би ми дала нещо, което може да ми навреди — отвърна убедено Тео.

— Отишла си при билкарка! Какво, по дяволите, знаят тези жени! — Силвестър остави бутилката и приседна на леглото. — Моля те, чуй ме. Тези лекове могат да причинят непредвидими вреди. Чувал съм какви ли не истории за действието им. — Макар и не от жени, с които Тео прекарва свободното си време, помисли си иронично той, но не го каза гласно.

Тео се замисли. Лекарството беше объркало тотално месечния й цикъл, но иначе се чувстваше добре.

— Щом казваш, няма да го вземам повече. Какво предлагаш?

— Има една съвсем проста предпазна мярка, която не включва опасни субстанции — обясни Силвестър и угаси свещта на нощното шкафче. — От този момент нататък аз се заемам с предпазването. — Той вдигна завивката и заповяда рязко: — Лягай!

Тео се мушна под завивката и се отмести, за да му направи място.

— Само докато съм готова за дете — обеща тя.

— Да — отвърна той с дълбока въздишка. — Само дотогава.

— Не искаш ли да изпробваме твоя метод още сега! — Ръката й се плъзна изкусително по тялото му. — Много искам да разбера как функционира…

25.

Когато Тео се събуди, стаята беше пълна със слънчева светлина. Още сънена, тя се подпря на лакът и хвърли поглед към часовника. Почти десет. Как можа да се успи така? Но после споменът се върна, тя падна обратно във възглавниците и плъзна ръце по тялото си, за да си представи отново докосванията, които й бяха доставили страхотно удоволствие в онези тъмни часове малко преди разсъмване.

Тя се огледа и смръщено установи, че мястото до нея е празно. Кога е излязъл Силвестър? Сигурно се е събудил преди време — той обикновено ставаше по изгрев-слънце. Тя затвори очи и плъзна ръка по чаршафа, където беше лежал той, по възглавницата, все още вдлъбната от главата му.

Той твърдеше, че я обича, и въпреки това изискваше тя да стои на разстояние от него във всичко, освен в страстта. Каква любов беше това? От друга страна обаче… никой, освен нея не го е обичал истински, затова той не знаеше как се изразява това чувство.

Тео си представи Лавиния Гълбрайт — злобна, вечно мърмореща вещица. Човек трудно би могъл да си представи, че тя може да обича някого, дори собствения си син.

Значи тя беше длъжна да научи съпруга си на любов и обич. С дела и думи.

С това решение Тео скочи енергично от леглото. Чувстваше се малко виновна, защото свекърва й вероятно беше станала отдавна и очакваше да й окажат внимание. Дано розовите пъпки в новата спалня на Мери не са оказали гибелно влияние върху храносмилането й. Тео се изсмя тихо, облече халата си и посегна към шнура на звънеца.

В същия момент тя чу гласа на Хенри в стаята на Силвестър. Съвсем тих, приглушен. В следващия миг обаче прозвуча стон, от който я побиха тръпки и ръката й се отпусна от само себе си. Дълбок, животински стон, прекъсван от грозния шум на мъчително давене.

Тео се притисна до стената и се вслуша. Какво ставаше оттатък? Болен ли беше Силвестър? Стонът прозвуча отново и кръвта замръзна във вените й. Никога не беше чувала толкова отчаяние и мъка, събрани в един звук.

Силвестър отново страдаше от болки в главата. Те също бяха част от миналото му. От скъпоценната му лична сфера, забранена за нея.

Тя излезе в коридора и се опита да отвори вратата към стаята му. Оказа се заключена. В името на бога, помисли си тя в прилив на отчаяние. Как може да очаква, че ще прекара целия си живот с мен, че ще остареем заедно, като през всичките тези години ще крие от мен най-ранимите части от своето Аз? И най-вече това безумно страдание!

Тео се върна в стаята си и се огледа замислено. После отиде до прозореца. Отвън имаше тесен балкон от ковано желязо. Пред прозореца на Силвестър имаше същия балкон. Разстоянието между двата беше само колкото една голяма крачка. Кързън стрийт беше два етажа по-надолу. Тео се наведе навън и видя, че по улицата препуска карета. После се обърна към балкона на Силвестър и успя да види, че е отворен. Вятърът издуваше завесата.

Без да мисли повече, тя извади от гардероба си костюма за езда и бързо облече полата панталон. Сплете косата си, обу чифт леки обувки с мека подметка и се върна до прозореца.

Още от дете не се страхуваше от височината. Години наред двамата с Едуард се бяха катерили по стръмните скали над залива, за да търсят гнездата на чайките, без да ги е грижа за бушуващия прибой и острите ръбове на скалите, фактът, че сега под нея щеше да има оживена лондонска улица, я окуражаваше по съвсем нов начин, не като скалите и прибоят.

Тео обърна гръб на улицата и преметна единия си крак над ниския железен парапет. Хвана се с две ръце за каменния перваз между двата балкона, стъпи стабилно с единия крак, възседна парапета и пое дълбоко въздух, за да успокои биенето на сърцето си. Знаеше, че й предстои да премести и другия си крак и за момент ще увисне между двата балкона, стъпила на тесен перваз, където имаше място само за пръстите й. Много бързо трябваше да стигне с ръка до другия балкон. Тя протегна ръка и пръстите й се сключиха около парапета. Ще се държи за двете решетки, а краката й ще останат в средата. Щом стъпи с левия крак на балкона на Силвестър, всичко ще е свършило.

Чиста лудост! И безкрайно възбуждащо. И главното — необходимо. Силвестър имаше нужда от нея. Тя се отвори за него. Сега и той трябваше да се отвори пред нея.

С бърза молитва към боговете, които със сигурност й дължаха нещо, Тео преметна и другия си крак през парапета и в продължение на една ужасяваща секунда увисна високо над улицата. Пръстите й се крепяха върху перваза, а ръцете й стискаха желязото с такава сила, че целите побеляха. Сърцето биеше лудо в гърдите й, когато внимателно придвижи левия крак. За миг трябваше да се държи само на десет пръста на ръцете и пет пръста на крака. Вдигна левия си крак и го преметна през парапета на другия балкон. Щом прасецът й се допря до студения метал, тя въздъхна облекчено. Останалото беше детска игра.

Само след секунди тя вече стоеше стабилно на балкона на Силвестър и отвори прозореца, за да влезе в затъмнената спалня. Въпреки отворения прозорец там беше задушно като в оранжерия.

— Кой е там! — попита стреснато Хенри и се появи иззад леглото. Очите му светнаха в полумрака, а шепотът му прозвуча като съскане на змия.

— Аз съм — отговори спокойно Тео и прекоси помещението. Досега почти не беше разговаряла с него. Никой от членовете на домакинството не беше близък с личния камериер на графа, но всички уважаваха тясната му връзка с господаря му. В някои от най-важните аспекти тяхната връзка е много по-близка, отколкото моята с мъжа ми, каза си сега Тео. Но тя беше на път да го промени.

— Милейди! — възкликна възмутено Хенри. Само не знаеше кое е по-силно: смайването или гневът му. Той погледна широко отворения прозорец и като разбра откъде се е появила графинята, слисването му нарасна.

— Какво става, Хенри? — Гласът на Силвестър зад завесите на леглото звучеше треперливо и пречупено… като глас на стар човек. Така говореше дядо в последните си дни, спомни си Тео.

— Всичко е наред, милорд. Моля, не се вълнувайте. — Хенри се обърна и посочи обвинително Тео. — Веднага излезте оттук, милейди. Негово благородие не е в състояние да посреща посетители.

— Аз не съм посетителка, Хенри. — Очите на Тео засвяткаха гневно, но гласът й звучеше ледено. — Аз съм съпругата на негово благородие.

— Настоявам, милейди! — Той посегна към ръката й.

— Веднага се дръпнете, иначе ще ви счупя китката — заплаши го Тео със същия леден глас. Повдигна свободната си ръка и китката светна като стоманено острие.

Зад завесите на леглото отново се чу ужасяващото давене, последвано от жален стон, който изпълни сърцето й с дълбоко съчувствие. Въпреки това тя остана в заплашителната си поза и след малко Хенри бе принуден да оттегли ръката си.

— Благодаря — рече сухо тя. — Ако желаете, можете да останете, но оттук нататък аз ще се грижа за лорд Стоунхеридж, както изисква дългът ми.

Хенри, неспособен да се помръдне от мястото си, отвори уста да каже нещо, но Тео само махна с ръка, бързо отиде до леглото и внимателно вдигна завесите.

Лицето на Силвестър беше восъчнобледо и приличаше на сянка върху възглавницата. Едното око беше силно подуто и почти се бе затворило. Силната болка беше вдълбала бразди между веждите, които продължаваха чак до устата.

Той посегна опипом към нощното шкафче, където стоеше леген, а до него чаша вода. Тео вдигна чашата, мушна ръка под тила му и поднесе чашата към устните му.

— Тео? — пошепна невярващо той. — Какво, по дяволите, правиш тук?

— Спокойно — прошепна нежно тя. — Хенри е прав, не бива да се вълнуваш.

— Но как успя да влезеш?

— Влетях през прозореца — отговори спокойно тя, наведе се и притисна устни върху челото му. — Господи, как искам да ти отнема болката…

Устата му се изкриви в нещо, което трябваше да бъде усмивка, но той не можа да каже нищо, защото отново простена мъчително и посегна към легена.

Хенри скочи да му помогне, но Тео го изпревари и държа легена, докато изнемощелият Силвестър се отпусна отново на възглавниците.

Тя изтри устата му, внимателно избърса лицето му с влажна кърпа и сложи върху челото му кърпичка, напоена с лавандулова вода, без да се интересува от чакащия наблизо Хенри.

— Върви си, Тео — помоли след малко Силвестър. — Оценявам високо всичко, което правиш за мен, но не искам да си тук. Не искам да ме виждаш в това състояние.

— Спокойно — прекъсна го меко тя. — Ти си мой съпруг и аз ще участвам в живота ти, все едно искаш ли, или не искаш. Освен това в момента не си в състояние да ме изхвърлиш.

Дали от слабост, или защото се убеди в правотата на думите й, Силвестър престана да възразява и се отпусна отново на възглавниците. Дълго лежа мълчаливо и неподвижно, опитвайки се да се пребори с болката.

Тео се отдалечи малко от леглото и шепнешком обясни на все още възмутения Хенри:

— Трябва да сляза за малко долу да поговоря с лейди Гълбрайт, но ще се върна бързо. Вярвам, че няма да заваря вратата заключена.

В очите и изражението й имаше толкова хладен авторитет, а тихият й глас звучеше така властно, че Хенри безмълвно се поклони и й отключи да излезе.

Тео забърза надолу по стълбата и още на половината път чу раздразнения глас на свекърва си от салона.

— Просто не мога да повярвам! Кой води това домакинство? Вече е почти обед, а нито Стоунхеридж, нито жена му са слезли да закусят.

— Най-смирено моля за извинение, мадам — извика Тео, докато прескачаше последните стъпала. — Силвестър е болен.

— Болен? Какво, за бога, означава това? Синът ми никога не е боледувал. Нито ден! А вие защо се явявате в този късен час? Що за нехайство? Нямате ли си работа?

Тео пренебрегна грубата забележка.

— Силвестър има рана от войната, която не престава да го измъчва. Страда от ужасно главоболие — обясни тя, заповядвайки си да бъде търпелива. — Боя се, че днес ще ви оставя да се оправяте сама. Длъжна съм да се погрижа за Силвестър. Моля, чувствайте се като у дома си. Ако имате някакви желания, обърнете се към иконома. Ако желаете да подишате чист въздух или да посетите приятели, каретата е на ваше разположение. А сега ви моля да ме извините.

— Я стига, момиче! Ако мъжът ви има главоболие, значи снощи е прекалил с пиенето. Да вземе прахче и да заспи дълбоко. Наистина не е нужно да го обслужвате, докато страда от главоболие. Искам да изляза на покупки и вие трябва да ме придружите. Мери е твърде заета да подсмърча и да охка и не желае да напусне леглото см.

— Съжалявам, мадам, но не мога да изляза с вас. Фостър ще се погрижи за желанията ви.

Лицето на лейди Гълбрайт се оцвети в тъмночервено, тя пое шумно въздух и се приготви да наругае снаха си за дързостта й, но Тео не я изчака да си възвърне дар слово, а рязко се обърна и хукна нагоре по стълбата.

Когато Тео отново влезе в спалнята на мъжа си, Хенри седеше до леглото му. Като я видя, кимна леко, стана и й отстъпи мястото си.

През целия безкраен ден и половината нощ Тео седя до леглото на Силвестър и полагаше всички усилия да облекчи страданията му и да крие ужаса си от мъчителната болка, която превръщаше силния, самоуверен мъж в безпомощно стенещо човече, което дори не беше в състояние да повдигне глава от възглавницата.

Отначало Хенри се държеше резервирано и не проявяваше отзивчивост, но когато минаха няколко часа и Тео не се умори, а продължи да помага на мъжа си, правеше, каквото е необходимо, и не се притесняваше да го пита за съвет, отношението му се промени. Дори стигна дотам, че й разказа как е намерил майора между живота и смъртта в транспорт с пленници. Описа и й жалката дупка, където двамата прекарали почти дванайсет месеца без лекарска помощ и медикаменти.

Тео изслуша историята с неподправен ужас и добави още няколко щрихи към загадката на мъжа си.

— Бяхте ли с негово благородие във Вимиера? — попита шепнешком тя, докато двамата вечеряха до прозореца, за да избягат за малко от задушната стая.

Хенри поклати глава.

— Не, мадам. Но негово благородие често говореше за това, докато беше болен.

— И какво казваше? — Тео напразно се опита да скрие любопитството си.

— През повечето време беше в делириум, мадам. Говореше несвързано. Почти нищо не разбирах. Но ми стана ясно, че не помни какво е станало, преди проклетият французин да забие байонета си в челото му.

— О… — промърмори разочаровано Тео и се върна на мястото си до леглото.

— Да му дадем ли вече лауданум, милейди? — попита тихо Хенри. — Отдавна не е повръщал и може би лекарството ще остане в стомаха му достатъчно дълго, за да може да заспи.

— И тогава болките ще свършат, така ли? — попита страхливо тя, докато Хенри отливаше лауданум в чаша с вода. Силвестър изглеждаше почти в безсъзнание, само подутото му око трепкаше и се движеше.

— Ако бог иска — въздъхна Хенри. — Хайде, милорд. — Той мушна силната си ръка под тила на Силвестър, повдигна го и поднесе чашата към устните му.

Силвестър погълна успокоителното, без да отвори очи. Очевидно не разбираше какво става… или нямаше сили да реагира.

Хенри отстъпи назад и затвори завесите.

— Време е и вие да си починете, мадам. Аз ще си отворя походното легло и също ще поспя.

Тео беше смъртно уморена, но въпреки това погледна със съмнение към леглото. Вслуша се и изпита безкрайно облекчение: Силвестър дишаше доста по-спокойно и равномерно.

— Той заспива, милейди — настоя Хенри.

— Добре — кимна тя. — Имал ли е такива пристъпи по време на затворничеството ви, или започнаха едва по-късно.

— О, във Франция беше много по-страшно — отговори Хенри и промърмори някакво проклятие. — Французите не му даваха нищо, нито капка лауданум. А той крещеше от страшни болки… и много често изричаше едно име.

— Какво име?

Хенри поклати глава.

— Вече не си спомням точно, мадам. — Той се наведе да извади походното легло. — Май беше Джералд. Майлс… или Нийл… Джерард. Но не съм сигурен.

Майлс Джералд? Тео вдигна рамене и тръгна към вратата.

— Лека нощ, Хенри. Ако стане нещо, събудете ме.

— Лека нощ, милейди.

Тео влезе в стаята си и тихо затвори вратата. Съблече се с последни сили, отпусна се в леглото и потъна в дълбок сън.

На следващата сутрин Тео се събуди рано и още сънена изтича в стаята на мъжа си. Провря глава през вратата и чу дълбоко, равномерно дишане, както и тихо похъркване откъм походното легло. Шумът от спокоен сън я изпълни с безкрайно облекчение. Как ли мъжът й живееше със съзнанието, че това ужасяващо, лишаващо го от достойнство мъчение може да го нападне по всяко време, без предупреждение… и че няма лечение, няма бъдеще без това проклятие?

Тя се върна в стаята си и помоли Дора да й приготви гореща вода, за да се изкъпе. После спокойно се облече, пи горещ шоколад и хапна бисквити, обмисляйки следващата си стъпка. Първо, да отиде на Брок стрийт и да си осигури помощта на майка си за забавлението на лейди Гълбрайт. Ако се освободи от тези задължения, ще има време да проникне в тайната, заобикаляща мъжа й. Може би Едуард ще разпита в клубовете си дали някой от хората, били при Вимиера, пребивава в момента в Лондон. Така ще разбере откъде да започне разследването… макар че най-обещаващото място си оставаше рибарската кръчма.

Все още беше много рано и когато Тео слезе долу, Фостър й каза, че нито лейди Гълбрайт, нито мис Гълбрайт са позвънили за камериерките си. Много добре, помисли си Тео. Така ще има час иди два свободно време.

— Пригответе двуколката, Фостър. Трябва да отида на Брок стрийт.

Докато чакаше, тя отиде в библиотеката и написа кратко писъмце на Силвестър. Качи се отново в стаята си, нагласи шапката на главата си пред огледалото, уви се в сребърносивата боа, взе ръкавици и камшик за езда. Промъкна се на пръсти в стаята на Силвестър и видя, че Хенри е станал и разтребва. Завесите на леглото все още бяха спуснати.

— Още ли спи, Хенри?

— Да, мадам.

— Моля ви, дайте му това, като се събуди — каза тя и му подаде писмото.

— Да, милейди — кимна с уважение камериерът.

Утрото беше великолепно и Тео подкара двуколката с повишено настроение. През дългите часове, които беше прекарала до леглото на Силвестър, се бе случило нещо. Докато безсилно го наблюдаваше как се мъчи, тя страдаше заедно с него и си мечтаеше как ще го освободи от страданията му. Тогава разбра, че е влюбена в съпруга си. Или поне това беше единственото й обяснение, което й хрумна, за да обясни онова интензивно чувство на радост, което изпита при оздравяването му.

Тя копнееше за сухата му усмивка и силните, елегантни ръце. Искаше отново да погледне в хладните сиви очи и да се изгуби в тях. Чувстваше се приповдигнато и сърцето й пееше.

Знаеше, че още преди седмици е започнала да изпитва към него дълбока привързаност, но това сърцебиене и тази чиста радост при самата мисъл за него бяха нещо ново. В тази великолепна свежа сутрин всичко беше магия. Ръждивочервените листа по дърветата, обграждащи улицата, миризмата на огън, трите червенобузи деца, които играеха на топка в градината — всичко беше част от магията.

Тя насочи отпочиналите, също изпълнени с настроение коне към Баркли скуеър и остана много горда от сръчната си маневра. Плесна с камшика по ботуша си и си каза, че Силвестър щеше да остане много впечатлен, ако можеше да я види.

Нийл Джерард тъкмо прекосяваше площада, когато се зададе двуколката на лейди Стоунхеридж. Сърцето му направи скок. Каква великолепна случайност! Съпругата на Силвестър беше сама, само лакеят стоеше отзад. Бяха минали два дни, откакто я видя пред рибарската кръчма. Предишния ден бе отишъл на Кързън стрийт с надеждата да започне да ухажва жертвата си, но икономът му заяви, че лейди Стоунхеридж не приема. Днес обаче му се удаваше перфектен случай да хвърли въдицата.

Тео все още беше заета да си играе с камшика, когато забеляза махащата фигура на тротоара. Спря веднага и позна Нийл Джерард.

Майлс Джералд.

Случайна прилика на имената? Може би да, но по-вероятно не. В сърцето й се надигна възбуда и косъмчетата на тила й настръхнаха.

— Добро утро, сър — поздрави с усмивка тя. — Много рано сте станали, капитан Джерард.

— И аз бих могъл да кажа същото за вас, лейди Стоунхеридж. — Той пристъпи към двуколката и сложи ръка на капрата, вдигна глава към нея и й се усмихна с цялото си очарование. — Не искам да бъда нахален, но не мога да не ви поздравя за сръчната маневра. Как само завихте на пълна скорост — явно умеете да управлявате конете.

— О, благодаря ви, сър. Това е комплимент, който ме радва. Впрочем, аз отивам на Брок стрийт. Ако сте в моята посока, бихте могли да седнете до мен и да ви повозя.

Тео нямаше точен план, но се доверяваше на вдъхновението си. Щом Нийл седне до нея, все ще й хрумне нещо. Интересно, лицето му изглеждаше като ударено с твърд предмет.

— Това е чест за мен, лейди Стоунхеридж. — Джерард бързо се настани до нея. — Брок стрийт е на пътя ми.

Тео плесна с юздите и конете потеглиха.

— Вие бяхте ли със Стоунхеридж във Вимиера? — попита направо тя. — Вече не си спомням дали онази вечер в Алмакс говорихме за това.

Нийл се смути. Какво знаеше тя? За какво намекваше? Тази жена беше отишла в рибарската кръчма, и то неведнъж.

— Да, и аз бях във Вимиера, но със Силвестър участвахме в различни сражения.

— Разбирам. Значи сте имали голям късмет, сър. Като си помисля какво е преживял мъжът ми! — Тя се усмихна любезно и забави ход, докато прекосяваха Гросвенър скуеър.

— Това е само един стар скандал и е по-добре да го забравим, мадам — рече твърдо Нийл.

— Какъв скандал? — Тя се обърна към него с израз на пълно неведение. — Да не би да говорите за военния съд? Доколкото знам, в такива случаи това е чиста рутина. Мъжът ми е бил оневинен, нали?

— Разбира се — отвърна гладко той. — Както вече казахте, това е рутинна процедура. За съжаление последиците бяха доста неприятни за съпруга ви.

— И аз така чух. — Тео се обърна към него. — Вие бяхте ли наблизо, сър?

Това беше изстрел без посока, но щом Силвестър толкова често е изричал името на Нийл Джерард в делириума си, значи е имал сериозна причина.

Студените кафяви очи избягнаха погледа й и под безизразната фасада за миг светна страх.

— А, не, мадам. Моята рота беше ангажирана другаде — отговори той след кратка пауза.

„Лъжете, сър!“ Кръвта запулсира по-бързо във вените й, сърцето й заби лудо. Този човек лъжеше. Освен това изпитваше панически страх.

— Доколкото знам, сестра ви, лейди Емили, е сгодена за лейтенант Феърфакс — каза рязко Джерард. — Той също се е сражавал на Иберийския полуостров.

— Да, точно така — кимна Тео. За момента беше готова да смени темата. Имаше достатъчно материал за размисъл. — Сватбата е определена за юни.

Стигнаха до пресечката с Брок стрийт и Тео спря зад каруца с дърва.

— Ако нямате нищо против, ще ви сваля тук, капитан Джерард — рече любезно тя и му протегна ръка за довиждане.

— Благодаря ви, лейди Стоунхеридж. — Нийл стисна ръката й и скочи на паважа. — Надявам се да ми позволите да се реванширам за услугата. Ще ми окажете ли честта да излезете с мен на разходка… да речем, утре? — Усмихна се предизвикателно и обясни: — Ще ми се да видя как ще се оправите с моя екипаж.

Тео изпита задоволство. Този негодник сам падна в капана.

— С удоволствие, сър — заяви тя и побърза да се включи отново в движението.

Възможно ли е човекът в рибарската кръчма да е бил Нийл Джерард?

Естествено, че е бил той! Това обясняваше защо при първата им среща й се стори, че вече го познава. Постепенно частите на пъзела отидоха по местата си. Джерард е човекът, инсценирал покушенията срещу Силвестър, и мъжът й знае това. И всичко е свързано с Вимиера. Но как?

Тя спря пред къщата на майка си, скочи на паважа и хвърли юздите в ръцете на дотичалия лакей.

— Откарай ги в обора, Били. Нека да починат няколко часа.

— Разбира се, лейди Тео. — Момъкът отведе конете в обора, за да ги разпрегне.

Докато вървеше по стълбите, Тео продължи да размишлява. Какво се е случило във Вимиера? Силвестър не помнеше, но каквото и да е било, то има нещо общо с Нийл Джерард. Значи той трябваше да й даде отговора… по някакъв начин. Утре ще излезе на разходка с него. Изключително удобен случай! Трябва само да измисли как да се възползва от него.

Тео почука енергично и вратата веднага се отвори.

— Добро утро, Денис — поздрави весело тя. — Лейди Белмонт станала ли е вече?

— Милейди и младите дами са в стаята за закуска, лейди Стоунхеридж.

— Благодаря. Не е нужно да съобщавате за мен. — Тя хвърли камшика на един стол и забърза по коридора, като пътем сваляше ръкавиците си. — Добро утро на всички! — извика Тео още преди да отвори вратата на малката трапезария в дъното на коридора.

— Тео! — Лейди Белмонт я изгледа изненадано. — Много рано си станала.

Тео се наведе и целуна майка си по бузата.

— Вещиците са още в леглото и аз се възползвах от случая да избягам. О, моля те, не ми се карай — добави тя, като видя неодобрението по лицето на майка си. — Казвам го само когато съм с вас, не в тяхно присъствие. Олеле, умирам от глад! — извика тя, без да си поеме въздух. — Излязох от къщи, без да закуся.

— Вчера бях на Кързън стрийт, но Фостър ми каза, че си при Стоунхеридж и не мога да се кача — каза Рози, докато мажеше филийката си с масло.

— Да, Силвестър беше неразположен — обясни ведро Тео. — Понякога страда от силно главоболие. Помниш ли, мамо, и в Стоунхеридж му се е случвало.

— Бедничкият — рече съчувствено Елинор. — Чувала съм за тези лоши рани от войната. Дано вече е по-добре.

— Когато излязох от къщи, спеше дълбоко. — Тео седна до майка си. — Емили и Клариса, искам да ме придружите, защото имам да правя покупки. Може ли да вземем каретата, мамо? Дойдох до тук с двуколката, но в нея няма да се съберем трите.

— Какви покупки? — поинтересува се Емили и й наля кафе.

— Това е тайна — отговори Тео. — Двете ми трябвате за морална подкрепа.

— Каква лудория си замислила пак, Тео? — попита подозрително Елинор. Веднага беше усетила, че дъщеря й излъчва енергия и решителност.

— Аз не правя лудории — отвърна с невинна усмивка Тео, намаза си хлебче с масло и сложи отгоре парче шунка.

— Лейтенант Феърфакс, милейди — обяви икономът още преди Елинор да е успяла да реагира.

— Надявам се, че не преча, лейди Белмонт. — Едуард влезе в стаята за закуска и веднага се обърна към годеницата си.

— Знам, че е още рано, но…

— Но не можа да останеш толкова дълго далече от Емили — довърши изречението Рози. — Наистина не разбирам защо не живееш тук, Едуард. Сигурна съм, че домът ни е по-уютен от твоята квартира, а така ще си спестиш и пътуването.

— Рози! — извика възмутено Емили. — Казваш го, сякаш Едуард не е добре дошъл!

— Глупости! Разбира се, че е добре дошъл — отвърна трезво Рози и посегна към топлите хлебчета. — Просто разсъждавам. С рицаря на Клари е същото. И той се е устроил тук като у дома си.

— Тихо, дете! — скара се Елинор. — Заповядайте, Едуард. Знаете, че винаги се радваме да ви видим.

Едуард се настани до Тео и попита весело:

— Как успя да избягаш от драконите?

— Засрамете се, Едуард! — скара му се Елинор. — Давате лош пример на Рози!

— О, аз не се притеснявам — успокои я Рози. — Наистина ли Мери се е разболяла от жлъчка заради тапетите в китайската стая? Клари каза, че лицето й било зелено като грах, като се появила в салона.

— Това вече е прекалено. Не искам да чуя нито дума повече за Гълбрайтови — отсече Елинор и всички разбраха, че трябва да престанат.

— Няма нищо, мамо. — Тео се усмихна с най-сладката си усмивка. — Ти ще ги поканиш да те посетят, нали? Ще излезете заедно, на покупки или на чай… Нали разбираш, за да ми отнемеш част от товара.

Елинор въздъхна и дъщерите й избухнаха в луд смях.

— Предлагам да се редуваме — каза майката и разкаяно поклати глава.

Едуард пое чашата с кафе, която му подаде Емили.

— Надявам се тази сутрин да ме извините. Дойдох да помоля Емили след закуската да се разходим в парка.

— Ще се наложи да почакаш с разходката — възрази Тео. — Емили и Клари вече обещаха да дойдат с мен на покупки.

— О, така ли? Тогава ще дойда с вас.

— Не ми се вярва, че ще ти хареса, Едуард — засмя се Тео. — Ще се чувстваш неудобно. — Тя се обърна към майка си и попита: — Даваш ни каретата, нали, мамо?

— От мен да мине — въздъхна Елинор. — Но само ако ми обещаеш, че няма да правиш глупости.

— Аз съм омъжена жена, мамо — отговори отвисоко Тео. — Как ти хрумна, че бих могла да се впусна в някоя авантюра?

— Не е толкова трудно да си го помисля — отвърна сухо Елинор.

— Аз трябва да се върна до единайсет, защото Джонатан ще дойде да завърши портрета ми — заяви Клариса. — Каза, че ще го окачи в дома на майка си, на стълбището, и ще даде соаре, за да могат всички да го видят. Като разберат колко е талантлив, ще получи куп поръчки.

— Искам да го видя — заинтересува се Тео. — Как изглеждаш?

Клариса се изчерви.

— Не иска да ми го покаже. Едва когато е готов.

— Аз на твое място ще сваля платното и ще разгледам портрета, когато него го няма — заяви Рози.

— Не искам да го лъжа! — извика възмутено Клариса.

— Не виждам защо. Това е твой портрет и ти принадлежи. Поне аз така мисля.

— Ти имаш същото крайно отношение към обществените правила като сестра ти — отбеляза с усмивка Едуард.

Тео го изгледа изпитателно. Двамата още не бяха говорили на четири очи за катастрофата в рибарската кръчма. Очевидно й е простил, че го е въвлякла в случая, но сигурно е любопитен да разбере какво е станало между нея и Стоунхеридж. Ще му разкаже по-късно, когато му опише и следващия си план, който бавно се оформяше в главата й. Ще има нужда и от неговата помощ, но този път ролята му няма да изисква физическа намеса. Щом му разкаже за подозрението си и изложи новия план, той ще й обещае неограничена подкрепа. Както винаги досега. Тя беше твърдо убедена в това.

Тео се наведе към Едуард и звучно го целуна по бузата.

— Не ставай еснаф.

— Някой трябва да те пази от собствената ти лудост — отговори сърдито Едуард и сведе глава към чашата с кафе, за да не забележат, че се смее.

Тео бе напълно доволна от отговора. Бутна стола и стана.

— Щом Клари иска да е тук след два часа, а аз трябва да се прибера вкъщи, за да изпълнявам желанията на свекърва си, значи е крайно време да тръгваме. Нямам понятие колко време ще продължи пазаруването.

Сестрите й отново започнаха да задават въпроси, но тя се усмихна тайнствено и нареди да приготвят каретата.

След петнайсет минути Тео и сестрите й бяха на път към едно дискретно заведение на Бонд стрийт.

26.

Силвестър се събуди точно когато жена му си хапваше хлебче с шунка в дома на майка си. Известно време лежа неподвижно, наслаждавайки се на липсата на болка. Споменът за непоносимото мъчение беше съвсем пресен и правеше моментното му добро състояние още по-скъпоценно.

— Милорд? — Хенри беше забелязал лекото движеше зад завесите и побърза да се обади. В гласа му звучеше страх.

— Добро утро, Хенри? Колко е часът?

— Малко след девет, сър.

— Мили боже! — Мислите на Силвестър се устремиха към Тео. Видя я да се навежда загрижено над него, видя в тъмносините очи да блести искрено съчувствие… и нещо друго, много по-съкровено. Нещо, което го успокои и го накара да забрави протестите и недоволството от присъствието й до леглото му. Все още усещаше хладната й, мека ръка върху челото си.

Не, това сигурно е било сън! Той седна и се огледа объркано.

— Прав ли съм да мисля, че лейди Стоунхеридж е била тук?

— Прав сте, милорд. Тя наистина беше тук.

— И защо, по дяволите, й позволихте да влезе?

Хенри се покашля смутено.

— Не съм я пуснал аз, сър. Влезе през прозореца?

— Какво? — Да, Тео наистина беше казала, че е влетяла през прозореца, но в тогавашното му състояние това не го развълнува особено много.

Той скочи от леглото, отиде до прозореца и отвори двете крила. Под него шумеше големият град, събуждащ се за новия ден. Силвестър излезе на балкона, погледна към прозореца на Тео, после надолу към улицата. Представи си как се е прехвърлила през парапета и целият настръхна.

Неговата жена беше непоправима. Не се поддаваше на добри думи, нито на поучения, не слушаше никого.

Студеният вятър развя нощницата му и той побърза да се върне в спалнята.

— Банята ми, Хенри.

— Веднага, милорд. И закуска. — Хенри хукна към вратата, но спря и се обърна бързо. — О, милейди ме помоли да ви дам това веднага щом се събудите. — Той подаде на господаря си сгънат лист.

— Благодаря. — Какво пак бе намислила Тео? Силвестър прокара пръст по наболата си брада и направи гримаса. — Побързайте с горещата вода, Хенри.

Камериерът му изчезна и Силвестър отвори писмото на жена си. Енергичният почерк на Тео не можеше да бъде сбъркан с никой друг.

„Любими мой,

Хенри ме увери, че щом се събудиш, ще си отново добре, иначе нямаше да изляза от къщи. Отивам на Брок стрийт, ако пожелаеш да ме последваш. Майка ти още спи, значи през следващите един-два часа няма да има нужда от мен.“

С любов: Тео

Две големи, бурни целувки следваха подписа. Силвестър сгъна листа и го прибра в чекмеджето на писалището. На устните му играеше нежна усмивка. Тео никога не го беше наричала „любими мой“. Тонът на писмото й беше съвсем различен от обичайния й делови, по-скоро рязък начин на изразяване, а той знаеше, че тя не е в състояние да крие чувствата си. Те извираха от нея като буен планински поток. Видя отново очите й през онези ужасни часове на мъчение и бурна радост прониза сърцето му.

Хенри се върна с табла със закуска, следван от двама лакеи, които внесоха седяща вана и кофи с гореща вода. Силвестър усети аромата на кафе и побърза да седне на масата, за да сложи край на принудителния пост, докато приготвят банята му.

Въпреки всичко Тео ще се върне в Стоунхеридж, каза си той. Поне докато обезвреди Нийл Джерард. След като остави миналото зад гърба си, той ще се върне при нея и бракът им ще тръгне по друг път.

След като взе решението си, Силвестър се изтегна спокойно във ваната. После се обръсна и се облече. Хенри му подаде новия жакет от зелено кадифе и удобни обувки, после донесе шапката и ръкавиците.

Изпълнен от еуфория след преживяната болка, Силвестър слезе в преддверието. Като разбра, че и майка му, и Мери още спят, изпита и облекчение, и чувство за вина. С малко късмет ще се измъкне, преди да се появят.

— Кажете да доведат коня ми отпред, Фостър.

— Веднага, милорд.

— Побързайте — помоли Силвестър и неволно хвърли поглед към стълбището.

Фостър се поклони и очите му светнаха с разбиране.

— Няма да се забавим нито минута, милорд. Но какво да кажа на лейди Гълбрайт, като стане?

— Кажете й, че… лейди Стоунхеридж и аз имаме важни работи за уреждане, но ще се постараем да се върнем за обяд — отговори Силвестър.

— Много добре, милорд.

— Е, какво ще кажеш? — Тео се завъртя бавно пред Едуард. Той разтърси глава и постепенно си възвърна дар слово.

— Според мен е… шокиращо.

— И аз казах същото — намеси се Клариса. — Отначало не повярвах. Двете с Емили седяхме и гледахме глупаво, докато мосю Шарл режеше ли, режеше и великолепната коса на Тео падаше на пода в салона.

— Не преувеличавай — подхвърли весело Тео. — Косата ми не беше чак толкова дълга.

— Разбира се, че беше — възрази Емили. — Ти никога не си рязала косите си, нито сантиметър.

— Да, но сега реших да ги отрежа — отвърна Тео с необорима логика. — Знам, че е шокиращо, Едуард, но кажи поне дали ти харесва. — Тя се надигна на пръсти, за да се види в огледалото над камината.

— Изглежда много елегантно — обяви Едуард след минута. — Работата е там, че вече изобщо не приличаш на себе си.

— Това добре ли е, или зле? — попита нетърпеливо Тео. — А вие какво ще кажете, Джонатан?

Любимият на Клариса вдигна поглед от статива, обърна се за миг към Тео и заяви твърдо:

— Клариса никога не бива да прави това.

Тео критично вдигна вежди. Дали това беше отговор на въпроса й? Ако беше така, той никак не я радваше, въпреки че Клариса, ако се съдеше по червенината, заляла бузите й, явно намираше забраната много радваща.

— Тео, тъкмо пристигна Стоунхеридж — извика Емили, която стоеше до прозореца и гледаше към улицата.

— Олеле! — извика сестра й и се втурна да погледне.

Силвестър слезе от гърба на Зевс и хвърли юздите в ръцете на едно улично хлапе, което веднага бе притичало да помогне.

— Сега ще стане интересно — промърмори Тео и сърцето й заби зарадвано. Беше изпълнена с нетърпение да усети отново близостта му. Силвестър спря за миг на тротоара, огледа улицата и с бързи стъпки се запъти към входната врата.

Тео се усмихна с очакване и се обърна към вратата на дневната.

Само след миг вратата се отвори. Силвестър влезе и отвори уста да каже нещо, но замръзна на мястото си и се взря с невярващ поглед в съпругата си.

— Какво, по дяволите, си направила с косата си? — попита рязко той, щом се опомни от първия шок.

— Харесва ли ти? — Тя наклони глава и в очите й, които изглеждаха още по-големи отпреди, светна хлапашка усмивка.

— Ела тук!

— Харесва ли ти? — попита отново тя.

— Казах да дойдеш при мен!

Всички, освен Тео се разтрепериха. Тя се подчини колебливо.

Силвестър я улови за брадичката и завъртя главата й наляво, после надясно, за да огледа профила й. Завъртя я с гръб към себе си и огледа тила й.

— Би трябвало да ти извия жалкото, тънко вратле — изсъска накрая той.

— Но ти харесваш тила ми — отвърна тя с тон на обидена невинност. — Не намираш ли, че подстрижката е много елегантна?

— Да — призна неохотно той. — Но аз изгубих моята циганка.

Тео беше напълно преобразена. Разкошната грива беше изчезнала и гарвановочерната коса падаше на ситни къдрици около малкото й лице. Блестящи кичурчета се извиваха около ушите й и над челото. Това придаваше на дяволитото лице вид на елфа и подчертаваше големината на очите.

— Божичко, Тео! — прозвуча уплашеният глас на Елинор откъм вратата.

— Много точно изразихте чувствата ми, мадам — заяви сухо Силвестър. — Как ти хрумна да си отрежеш косата, Тео?

— От няколко дни си играя с тази мисъл — обясни тя. — Това е моята коса, Силвестър. Мога да правя с нея, каквото си искам.

— Продаде ли я? — попита Рози, която бе влязла с майка си.

— Да я продам? — повтори изненадано Тео. — Не, разбира се. Защо да продавам косата си?

— Четох в „Газет“, че една жена може да спечели куп пари, ако продаде косата си — разказа с готовност Рози. — Особено ако е необикновена като твоята… само че вече я няма — добави замислено тя. — Фризьорите правят перуки за хора, които си нямат достатъчно собствена коса.

— Никога не съм чувала за това — призна Тео и вдигна рамене. — Моите черни къдрици останаха на пода в салона на мосю Шарл.

— Предполагам, че той ще я продаде — кимна мъдро Рози.

— И цялата печалба ще е за него. Ти не си помислила да я продадеш, защото имаш достатъчно пари. За разлика от теб аз никога нямам достатъчно — добави недоволно тя.

След малко Рози се обърна с решително лице към мъжа на сестра си.

— О, добре, че се сетих, Стоунхеридж… Все още ви дължа три шилинга за книгата за паяците. Ще ви притесня ли, ако ги връщам на части? Например по един шилинг на месец?

Силвестър примигна смутено, но после си спомни и се засмя.

— Това беше подарък, Рози.

— О, не. — Момичето сериозно поклати глава. — Много добре помня, че беше заем. Казахте, че сте съгласен и с дългова разписка.

Силвестър се почувства ужасно неудобно при мисълта, че трябва да вземе три шилинга от малката сестра на жена си. Също като онзи следобед, когато беше изял ябълковите тортички.

— Мила моя, аз само се пошегувах. Естествено, че е подарък.

Рози обмисли отговора му и очевидно остана доволна.

— Тогава много ви благодаря, Стоунхеридж. Явно не съм ви разбрала добре. — Кимна тържествено и излезе от стаята.

— Нашата Рози е в състояние да накара всекиго да изгуби ума и дума, нали? — пошепна Тео в ухото на мъжа си.

— Да не би да намекваш, че нарочно е подхванала темата пред всички тук?

— При Рози човек никога не може да е напълно сигурен — изкиска се Тео. — Но тя винаги държи да й обясняват нещата съвсем точно и понеже ти не си казал изрично, че е подарък, тя е сметнала, че е заем.

— Но аз не давам заеми на малки момиченца — отвърна обидено той и се запита колко време ще мине, докато разбере напълно клана Белмонт. Всеки път, когато си помислеше, че е успял, някоя от тях казваше или правеше нещо загадъчно.

— Наистина ли не харесваш новата ми прическа, мамо? — попита Тео и в гласа й звънна искрена тревога.

— Не, според мен ти отива — отговори бавно Елинор. — Лека-полека ще свикнем. Сигурна съм, че след ден или два ще забравим каква си била някога.

Силвестър се съмняваше, че ще се примири. Разкошната синьо-черна грива беше център на много от чувствените му радости. Но Елинор беше права — късата коса наистина отиваше на Тео.

— Моля те, Клариса, не движи главата си — скара се внезапно Джонатан, който стоеше с гръб към стената и не откъсваше поглед от опънатото платно.

Клариса промърмори някакво извинение и се постара да седи неподвижно.

— Не бих ли могла поне да погледна картината, Джонатан?

— Да, покажете ни я — помоли и Емили. — Умираме от любопитство, но мога да ви уверя, че не сме се опитали да я разгледаме тайно, когато ви няма тук.

— Принцип на всеки художник е да пази тайната на платната си, докато не ги завърши — заяви високопарно Джонатан. — Такъв е обичаят.

— За нас ще направите изключение. Само този път. — Тео бързо прекоси помещението. — Знаем, че картината ще е прекрасна. Ще ни я покажете, нали?

Младият мъж се изчерви и остави четката и палитрата настрана. Кимна колебливо и рече тихо:

— Е, ако наистина толкова държите да я видите…

— Да, държим. — Тео го дари с окуражителна усмивка. — Хайде, обърнете я.

Джонатан кимна решително и обърна статива към присъстващите. В стаята се възцари смаяно мълчание.

— О, но това е… възхитително, мистър Лейси — проговори глухо Елинор.

Силвестър усети, че Тео ей сега ще избухне в смях, и здраво я стисна за вратлето. Самият той се контролираше напълно и се взираше в платното с подобаваща сериозност.

Клариса оглеждаше изпитателно лицето на нарисуваната девойка.

— Портретът е… доста хубав, Джонатан. Наистина ли прилича на мен?

— Разбира се — отвърна решително Тео, реагирайки на предупредителния натиск на топлите пръсти върху тила си.

— Изглежда точно така, както щеше да изглеждаш ти, ако беше нимфа в римски павилион. Джонатан е улучил много добре извивката на устните и цвета на косата ти.

— Защо я е нарисувал с тези смешни парчета плат, които сякаш се развяват от вятъра, след като Клари е облечена в такава хубава рокля? — обади се Рози, която бе влязла безшумно. — Вие я рисувате в дневната, а на картината седи на ръба на някакъв фонтан!

— Това е гледната точка на художника, Рози — обясни поучително Клариса, която смяташе, че е длъжна да защити своя рицар. — Художниците рисуват, каквото виждат с вътрешния си взор.

— Тогава значи имате необикновени очи, мистър Лейси — отбеляза Рози, взе си ябълка от купата на масата и я захапа лакомо. — Бих казала, че са по-слаби дори от моите.

— По-добре не се изказвай за неща, от които не разбираш — укори я Емили, за да помогне на сестра си и на смутено гледащия художник. — Картината е великолепна, Джонатан, и съм сигурна, че като я покажете пред обществото, ще получите куп добри поръчки. Какво ще кажете, Стоунхеридж?

— Без съмнение — отвърна графът и когато Тео отново се разтърси от потискан смях, я стисна още по-силно.

— Съвършено произведение на изкуството, мистър Лейси. Не сте ли и вие на това мнение, Едуард?

— О, да, със сигурност — отговори бързо лейтенантът, който отчаяно се опитваше да не поглежда към Тео.

— Много ви благодаря!

Джонатан изглеждаше силно зарадван от тези похвали. Все пак възрастните знаеха много повече за изкуството от онова невъзможно дете.

— О, съвсем забравих! — извика Рози с пълна уста. — Денис каза, че обядът е готов. Ще има пастет със сирене.

— Прекрасно — каза Тео. — От цяла вечност не съм хапвала пастет със сирене.

— Мразя да те разочаровам — подхвърли Силвестър, — но трябва да се върнем на Кързън стрийт и да обядваме с мама и Мери. Човек си има задължения, Тео.

— Мили боже, съвсем ги бях забравила! — изохка тя. — Съжалявам, мамо, но трябва да вървим.

— Разбира се, скъпа — усмихна се Елинор. — Ще дойдеш ли с нас довечера на приема у семейство Ванбруг? Сигурна съм, че лейди Гълбрайт и Мери също ще бъдат добре дошли.

Тео погледна въпросително към мъжа си. Силвестър се усмихна.

— Разбира се, че ще отидеш, скъпа моя. Отдавна сме получили поканата. Убеден съм, че мама няма да пожелае да дойде с теб. В последно време тя отказва да посещава приеми, а Мери изобщо не умее да се забавлява. Двете ще се радват да прекарат една спокойна вечер у дома.

— Не би ли могъл ти да ги забавляваш? — попита дяволито Тео.

— За съжаление не. Вече имам уговорка — отговори той, без да трепне.

— Колко изненадващо — засмя се Тео и се обърна към Едуард: — Моля те, ела да ме вземеш. Нали няма да ти създам трудности?

Тя му се усмихна и той без усилие прочете настойчивото послание в очите й. Тео искаше повече от придружител. Инстинктът го посъветва да измисли някакъв претекст и да откаже, но дългогодишното приятелство и съзнанието, че някой трябва да знае какво върши тя, го накараха да се съгласи.

— Ще дойда да те взема точно в девет.

Тео кимна благодарно и Силвестър бързо я изведе от къщата. Нареди на Били да отведе Зевс на Кързън стрийт, настани Тео в двуколката, седна до нея и хвана юздите.

Най-сетне Тео може да се насмее до насита.

— Боже, каква безумна фантазия! — извика през смях тя. — Джонатан е изобразил Клари като глупава горска нимфа върху кутия с шоколадови бонбони. Най-ужасната романтична цапаница, която съм виждала. Джонатан никога няма да може да си изкарва прехраната с портрети. Значи ние трябва да направим нещо за тях.

— Аз не съм толкова сигурен — възрази спокойно Силвестър. — Романтичният фон и класическите алегории идват на мода. Не бих се изненадал, ако след година или две младият мистър Лейси установи, че картините му са последният писък на модата.

— Не говориш сериозно, нали? — Тео го изгледа с добре изигран ужас. — Наистина ли смяташ, че хората ще плащат за такива глупости?

— Сигурен съм. Питам се как ли ще изобрази теб. — Очите на Силвестър засвяткаха опасно. — Вероятно ще изглеждаш като горски дух. Всъщност съм готов да се обзаложа. Къси черни къдрици и загадъчен поглед, а след теб ще тича глиган или друго мило животно от гората.

— Само през трупа ми! — извика възмутено Тео. — Отначало си мислех, че не би било зле да ми поръчаш портрет, за да помогнем на момчето, но сега не съм готова да го допусна на по-малко от миля разстояние, ако е с четка и палитра в ръце. Дори заради Клари. — Той направи ли вече предложение на Клариса?

— Не, но проведе много разумен разговор с мама — обясни Тео с тон, който забележително напомняше на уважаемата мисис Лейси. — Каза й, че не е в състояние да направи официално предложение на дъщеря й, докато не получи поне една голяма поръчка. Това щяло да му вдъхне чувството, че прави кариера. — Тя направи гримаса и заяви: — Но това няма да се случи никога, затова Клари ще поеме инициативата и ще му направи предложение.

— Защо ли не мога да си представя как Клариса поема инициативата и прави предложение? — запита се с усмивка Силвестър. — Рози може би. Ти със сигурност. Но Емили и Клариса… — Той поклати глава. — Еднозначно не.

— Лъжеш се — отвърна сърдито Тео. — Клари намери своя рицар и по-скоро в ада ще завали сняг, отколкото тя да позволи той да й избяга!

Силвестър обмисли забележката й. След всичко, което знаеше за Белмонтови, трябваше да признае, че има вероятност Тео да е права… колкото и кротка да изглежда сестра й.

Двуколката зави по Кързън стрийт и Силвестър изведнъж замлъкна. Тео се обърна към него. Устните му бяха стиснати, очите гледаха сериозно и хладно.

Обзета от лошо предчувствие, тя зачака да чуе укора му, но той не каза нито дума, докато двуколката не спря пред къщата.

— Погледни нагоре по фасадата, Тео.

Тя го погледна стъписано и огледа червената тухлена фасада на елегантната градска къща. Не видя нищо по-различно от преди.

— Погледни нагоре — настоя той. — Виждаш ли двата прозореца с балкони отпред?

Тео си представи необикновения си път до леглото на съпруга си. От улицата той изглеждаше крайно опасен. Тя хвърли поглед към Силвестър и направи разкаяна гримаса.

— Имаш ли някаква представа как би трябвало да те накажа? — попита той с меко любопитство. — Трябва да призная, че идеите ми се изчерпаха.

— Отдолу изглежда много страшно — призна тя. — Но аз трябваше да стигна до теб, нали разбираш. Нямаше какво да му мисля. Трябваше да дойда при теб и избрах единствения възможен път.

— Тук си права. — Силвестър прие тази проста истина. Внезапно в очите му блесна топлина. — Ти го направи, циганко. — Помилва нежно бузата й и призна тихо: — За мен беше огромна утеха да те усещам до себе си.

Тео не отговори. Само се притисна към топлата му длан.

— Въпреки това не ме напуска чувството, че ако не дам воля на мъжкия си гняв, ще те разочаровам и ще занемаря съпружеските си задължения — продължи той и я ощипа по носа.

— В думите ти има нещо вярно — промърмори замислено Тео. — Искаш ли да спрем дотук, като изразим съгласие, че ти си дал израз на справедливия си съпружески гняв, а аз съм го приела присърце?

— Непоправима — въздъхна тежко Силвестър. — Просто непоправима.

Явно от къщата ги бяха видели, защото момчето, което чистеше ботушите, изскочи навън и хукна към тях.

— Да прибера ли конете в обора, милорд?

Силвестър огледа хлапето, не по-голямо от десет години, и се намръщи.

— Можеш ли да се оправяш с коне?

— О, да, милорд, разбира се, че мога. Нали така, лейди Тео?

— Да, Тими. Няма от какво да се страхуваш, Силвестър. Бащата на Тими е главен коняр на свещеника в Лулуърт, но майката на момчето настоя да го вземем за домашен прислужник и сега Тими чисти ботуши, макар че копнее за конете в обора. Защото там е мястото, където най-много искаш да работиш, нали, Тими? — Тя се усмихна и момчето кимна сериозно.

— О, да, мадам. — Тими въздъхна тежко и добави: — Но не искам да разбия сърцето на мама. Поне баща ми казва така.

— Е, майка ти няма да узнае какво си правил в Лондон — промърмори замислено Тео. — Ти какво мислиш, Силвестър?

— Аз мисля, че младият Тими трябва да отиде в обора и да помоли Дон да му намери работа — заяви енергично Силвестър, макар да се беше примирил с ролята на подкрепление, когато Тео уреждаше проблемите на домакинството.

— А какво ще каже мистър Фостър, сър? — попита момчето и очите му грейнаха от надежда, че най-после мечтата му ще се осъществи.

— Сигурен съм, че ще намери друго момче да чисти ботушите. — Силвестър поведе Тео по стълбата, а ликуващият Тими хвана юздите на конете и зави към задния двор.

— Пратеник донесе писмо за вас, лейди Тео — посрещна ги на прага Фостър и зяпна смаяно, като видя новата прическа на младата си господарка.

— О, благодаря, Фостър. — Тео пое запечатания плик и го прибра в джоба си.

— Надявам се да ми простите личния коментар, милейди, но ще си позволя да кажа, че гледката е прекрасна.

— Много ви благодаря, Фостър. — Тя помилва ръката му. — Винаги знаете какво да кажете.

Старото лице се озари от сърдечна усмивка.

— О, не, лейди Тео, моля ви… А, да, исках още да кажа, че лейди Гълбрайт и мис Гълбрайт отидоха при лекаря на Харли стрийт и взеха каретата.

— О, това е прекрасно! — Тео се обърна весело към мъжа си. — Лекарят сигурно ще намери начин да спре вечното подсмърчане на Мери и ще направи нещо за черния дроб на лейди Гълбрайт… или каквито и да са оплакванията й. — Тя млъкна засрамено, осъзнала колко нетактична е забележката й.

— В такъв случай ще обядваме в малката дневна горе — заяви Стоунхеридж в настъпилата тишина.

— Разбира се, милорд. Веднага ще се погрижа. — Фостър се запъти към кухнята с обичайната си отмерена крачка.

— Ами ако се върнат, докато ние… сме заети другаде? — В очите на Тео блеснаха чувствени искри. Обяд в малката дневна можеше да означава само едно.

— Веднага се качвай горе — заповяда той и енергично я бутна към стълбата. — От кого е писмото?

— Още не знам. По-късно ще го прочета.

Тео забърза по стълбата, питайки се дали писмото не е от Нийл Джерард. Почеркът на плика беше непознат и несъмнено мъжки. Дано получи потвърждение на уговорката им за утрешната разходка. Ако е така, не бива да казва на Силвестър.

— След една минута съм при теб — обеща той и отиде в спалнята си.

Тео натисна бравата на вратата към собствената си спалня, но размисли и се върна в коридора.

— Вече няма да настояваш да се върна в Стоунхеридж, нали?

Той я погледна замислено и попита:

— Можеш ли да ми дадеш честната си дума, че няма да ходиш никъде без мое знание и няма да предприемаш нищо на своя глава?

Силвестър изчака и когато Тео не отговори, рече спокойно:

— Ето ти отговора, скъпа. — Протегна ръка и дръпна кичурчетата, които се къдреха около ухото й. — Не ме гледай така безутешно, мила. Откакто пристигнахме тук, се оплакваш, че Лондон е скучен. Аз ще се върна много скоро, обещавам ти.

Е, все пак имам няколко дни, за да осъществя плана си. Тео вдигна рамене и Силвестър изпита облекчение, защото прие мълчанието й като съгласие.

Той зарови пръсти в късите къдрици, приглади няколко дръзки кичурчета от челото и заключи шеговито:

— Започвам да свиквам с новата ти фризура. Ти си изключително чаровна малка циганка, все едно по какъв начин. — Обхвана брадичката й и нежно я целуна по устата. — Облечи някакъв лек халат… и се постарай поне веднъж да облекчиш живота ми.

Тя захапа устната му.

— Но разбира се. Човек цени много повече онова, което е извоювал с борба, отколкото онова, което е добил без усилия.

— Това не мога да преценя — отвърна той. — Досега не съм се сдобил с нищо без борба и нямам база за сравнение. Особено що се отнася до теб.

— Това е несправедливо! — Езичето й се стрелна напред и погъделичка ъгълчето на устата му.

Той я отблъсна и отвори вратата на спалнята си.

— Пет минути! И очаквам да вървя по утъпкан път.

Тео се засмя и се скри в спалнята си. Трябваше да измисли как най-добре да изпълни искането му. Докато откопчаваше жакетчето си, счупи печата на плика и разгъна листа. Джерард й съобщаваше, че утре в десет ще почука на вратата й с надеждата двамата да се разходят до Хамптън Корт. Разбира се, ако времето позволява. Дотогава оставаше неин верен слуга.

Тео сгъна писмото и го прибра в най-долното чекмедже на писалището си. Джерард бе избрал най-доброто място за целите й.

Тя се съблече бързо и избра тънък утринен халат от зелен муселин обшит с дантели. После седна пред тоалетката и изчетка косата си. Наслаждаваше се на лекотата на главата си, след като тежката й черна грива стана жертва на ножицата. На сватбения й ден сестрите й бяха подарили шишенце скъп парфюм, но тя го използваше рядко, защото винаги бързаше и го забравяше. Днес беше удобен случай да го опита. Силвестър я искаше изкусителна и тя щеше да изпълни желанието му.

Тео разтри няколко капки зад ушите си, по гърлото и на китките. После с лека усмивка сложи малко парфюм в колянните ямки и от вътрешната страна на бедрата. Кои бяха любимите места на Силвестър? Пъпчето й, малките трапчинки над дупето, стъпалата й.

Тео си каза, че сигурно мирише на бардак. Хвърли последен поглед към огледалото, излезе от стаята си и изтича боса по коридора до малката дневна, която гледаше към градината. Това беше любимото им място, когато искаха да са сами.

Силвестър тъкмо наливаше вино в две чаши.

— Съжалявам, но няма пастет със сирене — заяви той, когато Тео влезе. — Затова пък има… — Той не можа да продължи. Бавно остави чашите на масата и огледа Тео с присвити очи.

Тъмните къдрици обрамчваха лицето й и придаваха на чертите й нещо меко и женствено, което липсваше при строгите плитки. Бузите й пламтяха, а очите й бяха като блещукащи среднощни огньове. Лекият халат подчертаваше всяка женствена извивка на тялото й. Тесният колан правеше талията още по-тънка, а хълбоците — още по-стройни. Лондон и есента бяха направили тена й по-блед и кожата й имаше цвят на сметана.

— Наистина изгубих малката си циганка — въздъхна Силвестър. — Но намерих нещо друго.

— Какво е то? — попита Тео и направи крачка към него.

— Една прекрасна, омагьосваща жена — отвърна просто той. — Непредвидима, дива съпруга, но завладяваща жена.

— Сега няма да се караме, нали? — полита Тео и се сгуши в ръцете му.

— Това беше установяване на факти, нищо повече — поясни той. Плъзна ръце по тялото й, за да усети топлината на кожата под тънкия халат, играта на мускулите по гърба й, когато тя обви ръце около врата му.

— Съблечи се, Тео. — Гласът му звучеше чувствено. Той се отдръпна на крачка от нея. Без да отделя поглед от него, тя развърза колана на халата и бавно го остави да се плъзне на пода.

Силвестър с наслада огледа тялото й. Съвършено гладката кожа, твърдите, остри гърди, тъмните зърна, които щръкнаха под настойчивия му поглед, плоския корем, гъстите тъмни кичурчета между дългите, стройни бедра. Той й показа с пръст, че трябва да се завърти и тя се подчини. Правият, тесен гръб с изпъкнали плешки беше прекрасен, а чудната извивка на дупето и задната част на бедрата направо му отнеха дъха.

Той познаваше всеки сантиметър от тялото й и въпреки това всеки път то беше за него ново и вълнуващо, сякаш откриваше нова земя.

— Хайде да ядем — рече тихо той.

Тишината в стаята беше изпълнена с толкова чувственост и тръпнещо напрежение, че почти можеха да я докоснат.

— Да ядем? — извика възмутено Тео. — Сега?

— Сега. — Силвестър й подаде чаша вино и тя видя, че очите му светят развеселено. — Недей — помоли той, когато тя се наведе да вдигне халата си. — Остани, както си. Искам очите ми да се порадват още на прекрасната гледка.

— Искаш да се храня гола?

— Точно така. — Той й придърпа стол. — Ще хапнем тук, край огъня, за да не замръзнеш.

Наведе се да целуне тила й и тя потрепери от възбуда и очакване.

Никога досега не беше правила такова нещо. Изпитваше странно чувство да седи на масата гола, докато Силвестър е насреща й напълно облечен. Странно, но крайно възбуждащо. Пламъците в камината топлеха бедрата й, а избродираната дамаска на стола гъделичкаше дупето й. Тео премести тежестта си и реши, че усещането е много приятно.

Силвестър отпи глътка вино, без да откъсва поглед от нея.

— Отвори малко бедрата си — помоли дрезгаво той.

Очите на Тео се разшириха от изненада и тя навлажни устните си с върха на езика. Отново премести тежестта си върху седалката и изведнъж прехапа устни.

— Как ще ям така?

— Ще се справиш. — Той пийна още малко вино и й отряза парче печено пиле. — Искаш ли мариновани гъби?

Тео кимна мълчаливо и той й подаде купата. Когато се наведе да вземе лъжицата, гърдите й се отриха о ръба на масата. Зърната запариха и тя се облегна с въздишка назад.

— Не става, Силвестър. Не мога.

— Можеш, разбира се. — Той започна да се храни, без да я изпуска от очи дори за секунда. — Кажи ми какво чувстваш.

Тео набоде на вилицата си парче пиле и го пъхна в устата си. Тази игра й развали апетита. Тя се облегна назад, пое дълбоко дъх и гърдите й се вдигнаха изкусително.

— Всичко.

Гласът й прозвуча гърлено, в очите й светна страст.

— Всичко.

27.

— Виждаш ли, Едуард, този път няма никаква опасност — нито за теб, нито за мен. — Тео се облегна назад в полумрака на люлеещата се карета, докато пътуваха към вечерния прием на семейство Ванбруг.

Едуард поклати глава.

— Ти предлагаш да отведеш Джерард в лабиринта на Хамптън Корт и с изваден пистолет да го принудиш да говори за Вимиера, а аз да стоя зад живия плет и да подслушвам, за да има свидетел, ако каже нещо важно. Тео, ти си полудяла!

— Ще видиш, че ще подейства — отвърна упорито тя. — Той е бил във Вимиера и той стои зад покушенията срещу Силвестър. Трябва само да узнаем какво точно се е случило. Тогава ще кажем на Силвестър какво сме открили и той ще постъпи, както смята за правилно. Ако информацията е достатъчна за възобновяване на процеса пред военния съд, той ще има възможност да изчисти името си веднъж завинаги.

— Но защо Стоунхеридж сам не е измислил този брилянтен план, ако знае, че Нийл Джерард е човекът, който иска да го убие? — попита Едуард с неприкрит сарказъм.

— Откъде да знам! — изсъска Тео, без ни най-малко да се разколебае. — Няма как да знам, защото той нищо не ми казва. Но планът ми е добър. Трябва само да имаме неутрален свидетел.

Едуард въздъхна.

— Играеш си с огъня, Тео. Впускаш се в рисковано приключение, без да помислиш. Точно както отиде на Док стрийт сама. Да знаеш, че ако този път Стоунхеридж реши да те прати обратно в дома на майка ти, няма да му се разсърдя — заключи гневно той.

— Мили боже, в последно време си непоносимо добродетелен! — Тео се наведе и сложи ръка на коляното му. — Планът ми е много прост. Джерард иска да се разходим в Хамптън Корт, а това е идеалното място за мен. Ти ще чакаш на Кързън стрийт и ще ни последваш. Джерард изобщо няма да погледне дали някой върви след него. А в Хамптън Корт винаги е блъсканица. Желанието ми да видя лабиринта ще прозвучи съвсем естествено. Напълно изключено е да ми стори нещо на такова място, освен това нали ще имам пистолет!

— Защо мислиш, че той няма да е въоръжен?

Тео разбра, че съпротивата на приятеля й постепенно отслабва.

— Защо му е да носи оръжие? Впрочем аз не вярвам, че е много умен.

— Какво те кара да мислиш така? — попита мрачно Едуард.

— Ако беше, отдавна да е премахнал Силвестър. Изглежда ми ужасно несръчен.

Едуард не знаеше какво би могъл да възрази. Въпреки това се чувстваше задължен да обясни на Тео, че тъкмо несръчните и глупавите могат да станат крайно опасни. По-опасни от хитреците, защото често са непредвидими.

— Да, така е, но за нас не съществува ни най-малка опасност — отвърна нетърпеливо тя. — И как би могло, при тези обстоятелства?

Каретата стигна до дома на семейство Ванбруг и Едуард се възползва от тази възможност, за да отложи окончателния си отговор.

— Ще ти съобщя решението си в края на вечерта — каза той, скочи на паважа и протегна ръка да й помогне. — Но ако отново започнеш да ме убеждаваш, преди да седнем в каретата на път за вкъщи, ще отхвърля идеята ти веднъж завинаги. Разбрахме ли се?

— Да, Едуард — отговори кротко Тео и сложи ръка на лакътя му, питайки се защо мъжете отдават толкова голямо значение на подробностите.

Лакеи стояха пред къщата и направляваха пристигащите от всички посоки карети. На стълбището беше разпънат червен килим, който водеше към широко отворена и ярко осветена входна врата.

— Ох! — промърмори Тео. — Как мразя тези приеми…

Едуард обаче не я чу, защото се опитваше да привлече вниманието на едър джентълмен във военноморска униформа, който вървеше на няколко метра от тях в безкрайната редица от гости.

— Кой е този? — попита любопитно Тео и се надигна на пръсти.

— Сигурен съм, че е Хюго Латимър — отговори Едуард. — Беше старши лейтенант на кораба, с който пристигнах от Испания. Без неговата помощ щях да съм мъртъв. Той ми предостави кабината си и се премести при кадетите. Изключително добър човек. Винаги ме ободряваше, когато изпадах в мрачни мисли. А слугата му Самюел се грижеше за мен, сякаш бях бебе.

— Значи непременно трябва да му благодаря. — Тео сложи ръце като фуния пред устата си и извика: — Лейтенант Латимър, сър?

Едрият млад мъж се обърна и плъзна търсещ поглед по слисаното човешко множество. Като разбра какво внимание е предизвикала, Тео се изчерви, но въпреки това вдигна ръка и му помаха.

— Тео! Как можа — пошепна ядосано Едуард, но морският офицер вече се бе отделил от опашката и ги изчака да стигнат до него.

— Феърфакс — поздрави сърдечно той и протегна ръка на Едуард. — Много се радвам да те видя жив и здрав.

— О, аз наистина съм добре, Латимър. Позволи ми да ти представя графиня Стоунхеридж. Тео, това е лейтенант… о, най-смирено моля за извинение, това е капитан Латимър. В първия момент не забелязах еполетите, Хюго. Приеми най-сърдечните ми благопожелания.

— Моля за прошка, че ви повиках така нахално. — Тео бързо овладя смущението си. — Но се заразих от въодушевлението на Едуард и забравих добрите маниери. Той ми разказа колко добре сте се отнесли към него и понеже е най-добрият ми приятел, поисках веднага да се запозная с вас и да ви благодаря.

— Най-добрият ви приятел? — попита приятен, леко дрезгав и малко провлечен глас. — Феърфакс наистина е щастливец.

— О, аз си имам съпруг — обясни весело Тео. — Но с Едуард сме истински приятели, сър. Надявам се, разбирате какво искам да кажа.

— Да, мисля, че разбирам. — Латимър отправи смаян поглед към Едуард.

— Ние с Тео се познаваме още от най-ранно детство, Хюго — обясни с усмивка той.

— Аха. Това обяснява нещата — засмя се капитанът. — Отскоро ли сте в Лондон, мадам?

— По-скоро имам чувството, че съм тук от цяла вечност — въздъхна Тео, която го намираше много симпатичен. Не само защото беше помогнал на Едуард да оздравее, а и защото виждаше веселите искри в очите му, и защото той се смееше непринудено и весело. Сигурно е около двайсет и петгодишен, помисли си тя, малко по-възрастен от Едуард.

— Скучно ви е, нали?

— Точно така, сър. — Тео се засмя и тримата най-сетне влязоха, за да поздравят лейди Ванбруг.

Тя се надяваше да прекара още малко време със спасителя на Едуард, надяваше се дори той да я покани на танц, но за нейно разочарование Хюго Латимър изчезна почти веднага щом влязоха в балната зала. Тя го видя още веднъж или два пъти в навалицата — обикновено стоеше сам до стената с чаша в ръка, но изражението му бе изгубило ведрата непринуденост, която я беше привлякла веднага. Сега капитанът изглеждаше недоволен, а зелените очи бяха станали тъмни и загадъчни.

Тео имаше намерение да отиде при него и да го заговори, но той сякаш беше издигнал около себе си невидима стена.

— Капитан Латимър май не се забавлява много — каза тя на Едуард, след като се срещнаха с майка й и сестрите й и отидоха да вечерят.

— Не съм виждал морски офицер да е доволен, докато очаква нова заповед — обясни Едуард. — Докато са на сушата, им дават само половината заплата, освен това прекарват дните си в чакане в Адмиралтейството.

— Така ли? — Тео не звучеше особено убедено.

— Латимър пие доста — добави неохотно Едуард. — Когато е в морето, не близва и капчица, но щом се върне на сушата, не може да се удържа. Слязохме заедно на брега в Саутхемптън. Нещо го потиска. Той го нарича дяволът на стената.

— О! — прошепна съчувствено Тео. — Покани го да седне при нас, Едуард.

— Според мен това не е редно, Тео — намеси се Елинор и хвърли бърз поглед към по-големите си дъщери. — Ако джентълменът не е общителен и предпочита да е сам, трябва да уважаваме чувствата му.

Майка й искаше да каже, че не желае пияни гости на масата си. Затова Тео предпочете да си замълчи.

Срещнаха Хюго Латимър отново едва когато си тръгнаха. Дъхът му миришеше на коняк, а очите му изглеждаха малко мътни, но се владееше безупречно. Той разказа на Едуард, че най-сетне е получил нова заповед: ще командва фрегата от Портсмут. Още утре рано щял да тръгне към пристанището, за да провери как е въоръжен корабът, затова днес щял да се сбогува с Лондон, и то за дълго време, както се надявал.

Латимър се сбогува с графиня Стоунхеридж със същата весела непринуденост, както в началото на вечерта, отклони поканата да се качи в каретата им и тръгна сам в нощта.

— Моля ви, Едуард, придружете Тео до вкъщи — каза Елинор, когато се настани в собствената си карета.

— Не е нужно — заяви Тео. — Аз си имам кочияш. Том ще ме откара без проблеми. Сигурна съм, че Едуард предпочита да придружи Емили. Във вашата карета има място и за него. Трябва само да се посместите малко.

Елинор изгледа скептично дъщеря си, но понеже никой не повдигна възражения, бе принудена да се съгласи.

— Нека Едуард да ме отведе до каретата ми — добави бързо Тео. Не бе забравила, че той й дължи отговор.

Едуард й помогна да се настани в екипажа с герба на Стоунхеридж на вратичката.

— Е? — Когато той не реагира веднага, тя заяви раздразнено: — Ако не дойдеш с мен, ще отида сама.

— А аз ще кажа на Стоунхеридж какво си намислила да правиш — отсече той.

— Наистина ли смяташ, че ще ти повярвам?

Едуард въздъхна. Естествено, че няма да издаде Тео, дори на мъжа й.

— Е, добре — кимна той с очевидна неохота. — Утре сутринта ще дойда на Кързън стрийт.

— Ти си ангел! Знаех си, че не си се променил чак толкова. — Тео го целуна бързо по бузата и се настани на седалката. Едуард затвори вратичката и кочияшът потегли.

Докато съпругата му ковеше планове и се забавляваше на приема у Ванбруг, граф Стоунхеридж седеше в Уайтс и играеше фараон на една маса с Нийл Джерард. Келнерите носеха бутилки с бургундско, крупиетата обявяваха печелившите на масите за хазарт, гласовете наоколо се повишаваха или понижаваха в различни стадии на пиянството, докато нощта бавно отминаваше и утрото наближаваше.

Нийл играеше доста рисковано, но и неговата чаша като чашата на графа почти винаги беше пълна.

Графът тъкмо разказваше на стария си приятел за затвора в Тулуза. Планът му беше прост, но той познаваше Нийл Джерард и гарантираше за успеха му. Нийл не притежаваше нито силен характер, нито силна воля и още отсега трепереше от панически страх. Силвестър смяташе да го тормози, докато рухне психически. Ще го притисне до стената и ще му задава въпроси, докато му изтръгне истината.

Силвестър разказваше за своите преживявания в затвора подчертано безгрижно, както изискваха правилата за общуване в чисто мъжка компания, и всички останаха с впечатление, че двамата със стария си приятел си приказват за нещо безобидно. От време на време графът се питаше на глас какво ли може да се е случило, преди да се е предал на врага, но говореше толкова приглушено, че само Нийл Джерард го чуваше. В същото време за събеседника му беше ясно, че Силвестър не би се поколебал да разисква темата и пред цялата общественост.

Веднъж или два пъти към тях се отправиха любопитни погледи, някой задаваше заинтересовани въпроси и Силвестър винаги съумяваше да въвлече любопитния в разговора и да го убеди, че не си разказват тайни.

Постепенно Джерард проумя, че това не е същият човек, който бе застанал пред военния съд — смутен и дълбоко унизен от неизреченото обвинение, срещу което не беше в състояние да се защитава. Изведнъж Джерард се почувства като подгонен дивеч. Добре, че си спомни за плана си и успя да предотврати надигането на сляпата паника, която правеше всяка разумна мисъл невъзможна.

След като спечели няколкостотин гвинеи, Силвестър стана от масата.

— Следващия път ще се справиш по-добре, Джерард. — В гласа му имаше съчувствие и той леко посочи с глава купчината дългови разписки пред банката.

— До края на нощта ще взема завоя — опита се да се засмее Нийл. — Имам още много време.

— Правилно — отбеляза с лека усмивка Силвестър. — Някои хора наистина имат време, но аз бързам.

Нийл си представи лейди Стоунхеридж пред рибарската кръчма, бликаща от темперамент и чувственост, и изведнъж изпита дива завист. Тази сутрин жената на приятеля му го бе поканила в каретата си и той можа да я види отблизо: засмяна, с блестящи бели зъби, святкащи очи и изкусително червени устни. Такава щеше да изглежда и утре, когато отидат в Хамптън Корт.

— Нали разбираш, бракът е сериозна причина да се прибираш рано — обясни Силвестър.

— Ами да, Стоунхеридж е още младоженец! — извика някой от другия край на залата. — От мен да знаете, млади приятелю, това състояние няма да трае дълго.

— Никога не противореча на хората с опит — отвърна Силвестър с ироничен поклон. — Въпреки това смятам да се сбогувам. Желая ви лека нощ, джентълмени.

Той си отиде и Нийл Джерард продължи да играе карти с въздишка на облекчение. Най-сетне можеше да се концентрира.

— Съжалявам, Джерард, забравих нещо. — Силвестър застана отново до масата му и се усмихна широко. Светлините на полилея падаха върху лицето му, огряваха белега на челото и дълбоките сиви очи. Като видя усмивката му, Нийл потрепери. — Сега си спомних, че твоят сержант се казваше Джъд О’Фланъри. Прав ли съм?

Нийл усети как кръвта се отдръпна от горната част на тялото му и се събра в краката, които натежаха като олово. Помещението се завъртя около него и пред очите му затанцуваха черни петна. Ако Гълбрайт намери О’Фланъри, ще плати, каквото му поиска изнудвачът, за да изчисти окончателно името си. Силвестър беше достатъчно богат, за да плати наведнъж сума, която ще задоволи алчния му сержант. А Джъд няма да се поколебае да се възползва от този шанс.

— Ти може да си забравил, но аз съм сигурен, че така се казваше — продължи все така усмихнат Силвестър. — Боя се обаче, че няма да ми е лесно да го намеря. Предполагам, че се е устроил някъде в Ийст Енд, как мислиш?

Нийл поклати глава. Даже да успее да отговори с подобаващо безгрижие, реакцията му го беше издала.

— Може би. Наистина не знам. Той беше отвратителен тип. Сигурно са го пребили някъде по доковете. А може и да гние в някой кораб за Новия свят.

— Вероятно си прав — кимна небрежно Силвестър, махна му и се отдалечи.

Паниката обгърна Джерард в кървавочервена мъгла. Не можеше да чака. Нямаше време да обработи графинята. Утре сутринта ще я качи в двуколката си и ще я отвлече. Без да се бави, той блъсна стола си и стана.

— Моля да ме извините, господа, но се сетих, че имам и друга уговорка. Имате дълговите ми записки, нали, Белтън?

Лорд Белтън изръмжа нещо неразбрано, събра разписките му и ги скри във вътрешния джоб на жакета си.

Нийл Джерард излезе бързо от Уайтс. Оставаше му малко време, а трябваше да свърши много неща.

Силвестър тръгна към къщи пеша, извънредно доволен от протичането на вечерта. Джерард много скоро ще си изпусне нервите. Приличаше му на презряла слива — едно убождане на подходящо място и ще се пръсне.

Заплахата с насилие ще свърши работа. Нийл е жалък страхливец. Силвестър си спомни как в коридорите на Уестминстър скул приятелят му плачеше, хленчете и се свиваше, молейки да го оставят на мира, докато ухилените побойници настъпваха и обкръжаваха перфектната жертва на терора им.

Нийл ще направи всичко, за да избегне болката. Но Силвестър имаше нужда от свидетели, а не можеше да си представи как ще заплаши Джерард с насилия в присъствието на обективни слушатели, които после да свидетелстват в негова полза пред Главната квартира.

Значи трябваше да внимава със заплахите. Да дозира добре натиска, за да предизвика рухване, и да изчака щастливо стечение на обстоятелствата, за да си осигури свидетел.

Когато се качи на втория етаж, Силвестър видя, че под вратата на Тео се процежда светлина. Бракът наистина беше сериозна причина да остави картите в този ранен час. Усмихнат, той отвори вратата към спалнята й.

28.

На следващата сутрин Силвестър се събуди рано. Тео спеше дълбоко и непробудно. Една тъмна къдрица гъделичкаше носа му, той я приглади назад и се надигна на лакът, за да погледне лицето й. Сега изглеждаше спокойна, но през нощта се прояви като същинска дивачка, а ласките й бяха пламтящи, почти трескави. Той, разбира се, нямаше причини да се оплаква, напротив — но сега, като се замисли, изпита лека несигурност. Тео пак замисляше нещо.

Ако я попита, тя, разбира се, ще отрече. Затова ще се постарае да върви по петите й. Засега обаче тя спеше спокойно и не му създаваше грижи. Той я целуна по челото и стана. Зави грижливо раменете й, без да я събуди.

Навън едва се разсъмваше. Силвестър бе обещал на майка си и сестра си да закуси с тях и да ги отведе с каретата на Брок стрийт. Великодушна, както винаги Елинор бе обещала да го представи на някои свои приятели. По-късно ще отиде в клуба и ще се заеме с Нийл. Жалкият страхливец бе накрая на силите си и би било най-добре да го довърши в някой от клубовете.

Тео се събуди, докато Силвестър изпълняваше дълга си да закуси с майка си и сестра си. Снощи тя бе вечеряла с тях, преди да тръгне към дома на семейство Ванденбурц затова сега смяташе, че има право да закуси на спокойствие в стаята си. Точно когато се облече, двете дами напуснаха къщата, придружени от Силвестър. Тео проследи заминаването им от прозореца на стаята си. Мери беше увита в дебела пелерина, а лейди Гълбрайт нетърпеливо затропа с крак, когато лакеят се забави малко с отварянето на вратичката.

Силвестър се качи след майка си, седна до нея и изслуша с безизразно лице гневната тирада, която се изля от устата й.

Отсъствието им идва тъкмо навреме, помисли си облекчено Тео. Всичко вървеше по план. Когато Нийл Джерард дойде да я вземе, Силвестър ще е в дома на майка й.

Тя се огледа критично в огледалото. Капитан Джерард не знаеше, че си е отрязала косата, и тя беше решена да се възползва от изненадата му.

Не, че имаше намерени да го прелъсти, но съзнаваше, че трябва да изглежда много привлекателна, за да подкопае бдителността му. Малката сламена шапка, украсена с тъмносини кадифени панделки, оставяше на блестящите й къдрици достатъчна свобода на движение и те падаха свободно по челото и покрай ушите. Новият й костюм за езда от тъмносиньо копринено кадифе беше със същия цвят като панделките, а фините ботушки от дивечова кожа подчертаваха стройните й глезени, фини кожени ръкавици и пухкав маншон допълваха тоалета й, съставен с такава грижливост от майка й и модистката мадам Хортензия — без графиня Стоунхеридж да се постарае да им помогне поне малко, призна с угризения на съвестта Тео. Като се огледа в огледалото, тя реши, че си струва за в бъдеще да обръща повече внимание на тоалетите си. Външният вид винаги можеше да й бъде от полза.

Убедена в успеха си, тя слезе с лека крачка по стълбището, дари Фостър със слънчева усмивка и каза, че ще очаква капитан Джерард в библиотеката. Не се наложи да чака дълго, Фостър обяви пристигането на джентълмена с неутрален тон, който за Тео означаваше неодобрение. Представата, че графиня Стоунхеридж ще излезе на разходка с чужд мъж, никак не му харесваше. Той не се стряскаше, когато тя обикаляше имението съвсем сама или слизаше в селото, но тук беше Лондон и една омъжена дама нямаше право да обикаля опасните улици, придружена от чужд джентълмен.

— Какво да кажа на лорд Стоунхеридж, ако попита къде сте? — осведоми се строго той, когато й отвори входната врата.

— Просто му кажете, че съм излязла на разходка с капитан Джерард — отговори тя с невинна усмивка. Имаше намерение да се върне от този излет с подарък за Силвестър, затова не искаше да крие от него с кого излиза. — Капитанът ще ме върне вкъщи цяла и невредима, нали така, сър? — Тя се обърна към придружителя си с дяволита усмивка.

— О, разбира се, мадам. Напълно съзнавам какво съкровище е поверено на грижите ми. — Той се поклони учтиво. Мътните му кафяви очи гледаха изпитателно.

Тео изпита някакво недобро чувство, но бързо го прогони. Този човек не знаеше, че тя го подозира. И все пак… защо толкова искаше да задълбочи връзката им? Все пак тя беше съпругата на врага му.

По дяволите, как не обмисли по-рано този аспект! Сега вече беше много късно. Беше толкова заета да следва собствения си план, че не спря нито за момент да се запита защо Нийл Джерард се опитва да се сближи с нея.

Е, това вече не беше важно. Тя носеше пистолет, а Едуард щеше да ги следва. Усмихната, тя сложи ръка върху лакътя на Джерард и се качи в двуколката му. Едва устоя на напора да погледне през рамо, за да се увери, че екипажът на Едуард чака на ъгъла.

Едуард почака малко и когато високата двуколка се отдалечи достатъчно, потегли след нея. Улиците бяха оживени и не му беше трудно да следи Джерард, без да привлича ненужно внимание. Прекосиха Пикадили и завиха по Странд. Едуард предположи, че Джерард ще тръгне по Ню Бридж стрийт и ще прекоси реката при Блекфрайърс, но вместо това колата му започна да изкачва Лудгейт Хил.

Странно, помисли си Едуард. Може пък да е решил да прекоси Темза при Саутуорк. Това беше ексцентрично решение, но вероятно капитанът искаше да покаже на Тео някоя красива гледка или интересно място.

Голяма каруца, натоварена с бъчви бира, зави по улицата точно пред екипажа на Едуард. Четирите масивни товарни коне се изкачваха тромаво по наклонената улица. Едуард изруга. Все още се чувстваше несигурен, когато му се налагаше сам да управлява конете в ограничено пространство. Вече се беше научил да държи юздите със зъби, докато направлява животните с леки удари на камшика, но не смееше да направи тази маневра на оживено кръстовище, където имаше предостатъчно плашещи фактори за животните.

Така че не му оставаше нищо друго, освен да кара бавно след каруцата. Едва към Олд Бейли улицата се разшири и той можа да ускори ход и да надмине тежкия впряг. Едва тогава Едуард забеляза, че двуколката е изчезнала. Куполът на катедралата Сейнт Пол се издигаше на върха на хълма, но от Нийл Джерард и придружителката му нямаше и следа.

Сърцето му заби силно. Обзе го недобро предчувствие. Дали са завили към реката и са се върнали към моста Блекфрайърс?

Каквото и да е станало, факт беше, че Тео е изчезнала в компанията на човек, стремящ се да убие съпруга й. Едуард отново изруга. В гърлото му отново се надигна горчивият вкус на собствената му безполезност. Ако имаше две ръце, щеше веднага да задмине каруцата и нямаше да изгуби двуколката от очи. Защо, защо позволи на Тео да предприеме това рисковано начинание? От самото начало знаеше, че е грешка. Вече познаваше границите си, но просто не искаше да ги приеме.

Погледна наляво, към тъмните сенки на тесен вътрешен двор, и сърцето му внезапно се качи в гърлото. Двуколката стоеше пред една врата в другия край на прохода. Следвайки инстинкта си, Едуард подмина входа и зави по следващата пресечка.

— Ей, момче! — Той махна на хлапето, понесло на главата си кошница със самуни хляб. — Бъди така добър и подръж малко конете ми. Ще ти дам шест пенса.

— Не мога, сър, хлябовете ще изстинат — възпротиви се момчето. — Майсторът ще ме пребие, ако клиентите се оплачат.

— Две минути и един шилинг — обеща Едуард и скочи от капрата.

Момчето остави кошницата с пресни хлябове на седалката и колебливо пое юздите.

— Ама аз не разбирам от коне. Дали няма да ме ухапят, сър?

— Не. Просто стой спокойно, където си сега — извика през рамо Едуард, който вече тичаше към двора. Скри се в сянката и огледа внимателно мрачния, мръсен четириъгълник, обграден от три страни от високи, тесни къщи. Канавката в средата на двора беше препълнена с отпадъци. Мазният паваж беше покрит с мокра слама.

Двуколката все още стоеше пред вратата. Джерард и масивен мъж с кожена престилка стояха отстрани и гледаха във вътрешността на каретата.

Къде, по дяволите, е Тео? Сърцето на Едуард биеше с такава сила, чуваше пулсирането на кръвта в ушите си. Едрият мъж се наведе и извади от каретата продълговат вързоп. Едуард едва не изкрещя. Не му оставаше друго, освен безпомощно да проследи как непознатият нарами Тео и изчезна с нея в къщата.

Какво са сторили на Тео? Защо не е използвала пистолета? Едуард направи крачка към светлината и се спъна в парцалив просяк, който започна да ругае като побеснял. Младият лейтенант погледна смаяно надолу и видя две дълбоко хлътнали, парещи очи, изпълнени с такава злоба, че по гърба му пробягаха тръпки. Костелива ръка в ръкавици без пръсти стискаше калаено канче.

— Дай шилинг, господарю!

Миризмата на евтин джин го удари в носа и Едуард се отдръпна отвратено. Костеливата ръка се стрелна напред и стисна глезена му. Младият мъж се дръпна рязко, опитвайки се да се пребори с надигналата се паника. Ако изгуби равновесие, няма спасение. Ще се просне на хлъзгавите камъни и неминуемо ще привлече вниманието на Нийл Джерард и съучастника му. Не можеше да си го позволи.

В този миг просякът го пусна, изригна още едно грозно проклятие, уви се в парцалите си и вдигна чашата до устата.

Мъжът, който носеше Тео, изчезна през вратата, и Джерард го последва. Едуард се обърна рязко и забърза обратно към екипажа си. Момчето се ухили доволно, грабна шилинга, натовари се отново с кошницата и забърза надолу по уличката.

Едуард скочи на капрата и се опита да се овладее. Кипеше от гняв и с цялото си същество се стремеше да нахлуе в къщата и да освободи Тео от мъчителите й. Но много добре знаеше, че не би могъл да се пребори дори с Нийл Джерард, камо ли с онзи грамаден бияч, дори Тео да си е възвърнала съзнанието и да му помогне. Не, трябваше да доведе помощ.

Едуард обърна ландауера със сръчност, която отговаряше на отчаянието му, и потегли по Флит стрийт такава бързина, сякаш имаше две силни ръце. Нямаше представа къде ще намери Стоунхеридж. Най-силно го измъчваше мисълта какво ли правеха в този момент с Тео. Ами ако я откарат някъде другаде, докато той е на път? Ами ако се върне в къщата на Хол Корт и я завари празна? Мисълта за неизбродния лабиринт от лондонски улици беше особено мъчителна. Тео можеше да изчезне в тази паст и никога да не открият и следа от нея.

Едуард зави така рязко към Хаймаркет, че одраска лака на каретата, която караше до него. Кочияшът се разкрещя сърдито, а дамите, които пътуваха в каретата, нададоха остри писъци. Конете вдигнаха глави, усетили, че ръката, която държеше юздите, не е достатъчно силна за такова темпо, и Едуард се принуди да намали малко скоростта. В следващия миг видя Джонатан Лейси да върви по другата страна на улицата, огрян от есенното слънце.

Едуард го повика, но младият Лейси не реагира. Едуард стегна юздите и го извика отново, треперейки от нетърпение. Знаеше, че не може да пресече улицата. Джонатан трябваше да дойде при него. Обаче обожателят на Клариса продължи да върви по улицата, вероятни зает да измисля идилични фонове за сладникавите си портрети. Едуард го наруга с грозни думи, стана прав и извика името му с пълно гърло. Най-сетне Лейси спря и се огледа смутено.

— Джонатан! — Едуард замиха с все сила и най-сетне привлече вниманието на художника.

Джонатан му махна любезно и понечи да продължи пътя си. Едуард няколко пъти му направи знак да отиде при него, докато младежът най-сетне проумя какво се иска от него. Без да бърза, той слезе на улицата и се огледа на всички страни, а после изчака да минат няколко карети.

— Добро утро, Феърфакс — поздрави той, очевидно объркан от поведението на другия.

— Имам нужда от вашата помощ. Трябва да намерите Стоунхеридж и да му предадете посланието ми — заговори без заобиколки Едуард. — Веднага, Джонатан.

— Да намеря Стоунхеридж? — Джонатан се обърка още повече. — Но къде да го намеря?

— Нямам представа. — Едуард беше готов да изгуби търпение. — Ако не е на Кързън стрийт, попитайте Фостър къде е отишъл. Идете в клубовете му, после при Мантън и при Джексън. Там със сигурност ще знаят къде е.

— Сутринта беше на Брок стрийт — обясни смутено Джонатан. — Но си тръгна преди мен.

— Това вече няма значение. Слушайте внимателно. Като го намерите, кажете му да дойде при мен в Хол Корт, в пресечката на Лудгейт Хил. Кажете му, че въпросът е спешен и не търпи отлагане. Кажете му да дойде подготвен.

— Подготвен ли? За какво? — Джонатан се обърка напълно.

— Той знае какво означава това — отвърна Едуард. — Тръгвайте веднага! Помните ли адреса?

— Хол Корт, пресечка на Лудгейт Хил — повтори послушно Джонатан. — Точно сега ще ми е трудно да изпълня молбата ви, Феърфакс. Имам уговорка с една дама, която със сигурност ще ми поръча портрет.

Едуард се намръщи грозно и младият мъж трепна, като видя как блеснаха очите му.

— Ако имате намерение да се ожените за Клариса, Лейси, научете най-важното правило на семейството: първо помага ме на другите, а после на себе си — заяви той с ледена яснота. — А сега намерете Стоунхеридж!

Без да чака как Джонатан ще реагира на тази категорична заповед, Едуард обърна конете и препусна по пътя, по който беше дошъл, без да се съобразява с оживеното движение по лондонските улици.

Джонатан свали бобровата си шапка и се почеса по главата. После решително закрачи към Мейфеър. Сейнт Джеймс вероятно беше най-доброто място да започне с търсенето.

Първо попита при Брок и Уайтс, но напразно. Вратарят на Уайтс обаче го уведоми, че лорд Стоунхеридж вероятно е в клуба. Той остави Джонатан в преддверието и изкачи широката стълба към чайната.

Стоунхеридж, който разговаряше оживено с майор Фортескю, погледна изненадано, когато лакеят застана до него и съобщи:

— Долу чака един млад джентълмен, сър. Пита за вас. Изглежда доста объркан. Какво да му кажа?

— Зависи кой е младият джентълмен — отбеляза Силвестър и лакеят му подаде сребърна табла с визитната картичка на посетителя. — Я виж ти! Какво ли иска от мен младият Лейси? — Силвестър се намръщи изненадано. — Изпратете го горе.

След минута Джонатан застана на прага и огледа възхитено голямото помещение. После леко се изчерви, когато няколко господа вдигнаха лорнетите си, за да видят по-добре хлапака, осмелил се да проникне в тяхното царство. Джонатан видя лорд Стоунхеридж и почти се затича към него. В усърдието си преобърна една малка масичка, после токът му се закачи в ресните на килима.

— Да влезеш тук е като бягане с препятствия — отбеляза съчувствено Стоунхеридж. — Моля ви, седнете, мистър Лейси.

— Моля за извинение, лорд Стоунхеридж. — Джонатан извади голяма карирана кърпа и попи потта от челото си. — Търсих ви навсякъде.

Силвестър усети как по гърба му пробягаха тръпки, но въпреки това отговори спокойно:

— Чувствам се поласкан.

— Трябва да ви предам послание от Феърфакс. Много спешно. Макар да не съм сигурен какво точно означава.

Тръпките станаха ледени. Гръбнакът му се вцепени.

— Остава да се надяваме, че аз ще разбера. Продължете, моля.

— Той иска да отидете в Хол Корт, в една пресечка на Лудгейт Хил. Надявам се, че съм се изразил точно. Освен това каза да отидете подготвен. Беше убеден, че знаете какво означава това.

— Прав е бил. — Силвестър се изправи. Лицето му не издаваше нищо от бурята, която бушуваше в главата му. — Много съм ви благодарен, Лейси. — Кимна на събеседника си и помоли: — Извини ме, Питър.

— Разбира се. Мога ли да ти помогна с нещо?

Граф Стоунхеридж излезе бегом от салона, без да отговори.

По дяволите, каква пак я е свършила Тео? Изобщо не си представяше какво може да се е случило и беше безполезно да се измъчва. Значи недоброто му чувство тази сутрин не го е излъгало. Той се затича към Кързън стрийт, обмисляйки следващите си стъпки. Взе чифт дуелни пистолети, намери още един и го пъхна в джоба си, грабна бастуна с изскачащия нож и мушна в ботуша си тънка, остра кама в кожен калъф. Нали Едуард бе казал да отиде подготвен.

Конят му вече чакаше пред вратата. Така щеше да стигне най-бързо. Само след няколко минути Силвестър вече препускаше по Странд.

Тео плуваше в мътно езеро. В кратките мигове на яснота подводните растения посягаха да я уловят в примка, а вълните я тласкаха обратно към дълбокото. Все пак тя успя да се овладее и полека отвори очи. Главата й бучеше, сякаш някъде наблизо работеха чукове. Тя се обърна внимателно и опипа тила си, за да разбере откъде идва туптенето. Натъкна се на цицина с размера на яйце.

Гадеше й се, виеше й се свят и изобщо не можеше да си представи къде се намира. На десния й глезен висеше нещо тежко и когато раздвижи крака си, тя чу глух удар и нещо одраска болезнено прасеца й.

Тъмните води на езерото отново се сключиха над главата й, но този път тя се отбраняваше с всички сили и успя да се изтегли към светлината. Мътна светлина, но мъглата в главата й постепенно се разсея и дори чуковете в главата й започнаха да удрят малко по-слабо.

Някой — не Нийл Джерард — й бе нанесъл силен удар по тила. Спомни си, че когато започнаха да се изкачват по Лудгейт Хил, тя изрази съмнения. За какво беше това заобикаляне, след като трябваше да прекосят реката по моста Блекфрайърс? Тогава Джерард се усмихна тайнствено и й каза, че щял да й покаже нещо интересно.

Екипажът му направи рязък завой и влезе в мрачен, вонящ заден двор. А тя като пълна идиотка не разбра какво й се готви. В първия момент се вцепени от ужас и точно когато посегна към пистолета, някой я удари в тила.

Тео попипа джоба си. Пистолетът бе изчезнал. Силвестър е прав, каза си отвратено тя. Аз съм наивно, импулсивно хлапе, което има нужда от закрилата и строгия надзор на възрастен, стабилен съпруг. Ако излезе цяла и невредима от тази каша, сама ще се заключи в спалнята си и ще му връчи ключа!

С много усилия Тео се надигна на лакът, за да огледа обстановката. Намираше се в малко помещение, осветено само отгоре. Тя лежеше върху мръсен сламеник… или нар, покрит с грубо платно. В стаята имаше още стол и маса, в огнището до отсрещната стена горяха въглища.

Глезенът й беше стегнат в желязна верига. Божичко, десният й крак беше вързан за леглото! Тео седна и с ужас погледна веригата. После посегна надолу, без да обръща внимание на болката в главата, и вдигна веригата. Тя беше тежка, но достатъчно дълга, за да може да стане от нара. Тео пое въздух и се изправи. Главата й моментално се завъртя, на челото й изби студена пот, гаденето се засили до непоносимост. Тя простена тихо, отпусна се отново на нара и зачака гаденето да премине.

След малко стисна зъби и се изправи. Постоя малко така, после направи крачка към масата. Стигна дотам и грабна шишето с вода, което бе видяла. Пи жадно и студената вода избистри главата й. Сега вече можеше да огледа затвора си.

Тео хвана веригата и се завлече до вратата. От вътрешната страна видя две тежки резета — много полезни, ако реши да се заключи. Без голяма надежда Тео бутна вратата и тя се отвори. Тео излезе в тесен коридор и настроението й се вдигна — но само за миг, бе стигнала до края на веригата и желязната брънка болезнено се впи в глезена й.

Примирена, тя затвори вратата и се върна на нара. Когато седна, кракът й се удари в нещо. Слава богу, Джерард — или надзирателят й — се бе сетил да сложи нощно гърне. Защо, за бога, я бяха затворили тук? Какво искаха от нея?

В същия момент в коридора се чуха стъпки. Тео моментално легна на нара и затвори очи. По-добре да се преструва, че още е в безсъзнание, поне докато разбере какви са истинските намерения на Джерард.

Нийл Джерард влезе в стаята и затвори вратата зад себе си. Отиде до нара и се наведе над стройната фигура, която не помръдваше. Смъртнобледото й лице го уплаши и той сложи ръка на челото й. Слава богу, кожата й беше топла. Дан явно не си знаеше силата и Нийл му се скара, че е ударил дамата с цялата си ръка. Графиня Стоунхеридж му трябваше жива и здрава, защото съпругът й щеше да се появи скоро, за да преговарят.

Той си позволи да огледа неподвижното тяло и похотта му се събуди. Проследи как пълните гърди се вдигат и спускат при всяко вдишване, как плоският корем е опънал тясната пола. Стройните й стъпала и глезени бяха открити. Нийл се наведе, вдигна ръба на полата й още малко и отново усети онова завладяващо чувствено излъчване, което го възхити у жената на Силвестър още при първата им среща. Ръката му се плъзна по обутото в копринен чорап бедро. Господи, полудяваше ли? Изпитваше невероятна възбуда да разполага с това неподвижно, но топло тяло. Защо да не помилва и коприненомеката, потръпваща гола кожа…

Някой потропа на вратата. Нийл изруга ядно и се отдръпна от леглото.

— Как е тя? — На прага застана Дан. — Събуди ли се вече?

— Още не. — Нийл направи крачка към вратата. — Изпрати ми онова момиче в предната стая.

— Пак ли те засърбя? — ухили се нахално Дан и зачервените му очи засвяткаха похотливо. — Е, добре, позабавлявай се, нямам нищо против. През това време аз ще пазя дамата, да не би да дойде на себе си.

Джерард не каза нищо. Излезе от стаята, стараейки се да не се допре до Дан. Похотливото кискане на великана го последва до предната стая, където някога бе живял. Там го чакаше мършавото слугинче, от което веднъж вече се беше възползвал, за да утоли ужасния си глад.

29.

Веднага щом се увери, че е сама в стаята, Тео отвори очи. Цялата трепереше от отвращение, а по местата, където Джерард я беше докосвал, кожата тръпнеше, сякаш по тялото й бе пълзял охлюв и бе оставил лепкава следа. Чувството, че е опозорена, беше много силно и й причиняваше гадене. Отначало беше шокирана и уплашена и не посмя да се отбранява, а когато се овладя, всичко свърши. Няма да допусна онова влечуго да ме докосне отново, закани се тя.

Тео стана, изплакна устата си, напръска пръстите си вода и се опита да изтрие местата, където я бяха докосвали похотливите му пръсти. Главата продължаваше да я боли, но сега не беше време да се оплаква.

Дали Едуард е видял какво се е случило? За съжаление той беше сам и не би могъл да предприеме нещо, за да я освободи.

Дано да се е сетил да повика помощ. Но независимо дали го е направил или не, тя ще се постарае да си помогне сама.

Щом се върне, Джерард ще я завари будна и нащрек. А ако отново се опита да я докосне, ще види звезди посред бял ден!

Сигурно ключът за желязната верига е у него, каза си тя. И тогава внезапно разбра какво трябваше да направи. Той ще я намери не будна и нащрек, а в същото състояние, в което я беше оставил — с вдигната пола, тялото беззащитно и подканващо. Но щом се приближи до нара и се наведе над нея, тя ще му даде да разбере!

Силвестър галопираше нагоре по Лудгейт Хил и търсеше Хол Корт. Много скоро видя екипажа на Едуард да чака в края на една уличка. Едно улично хлапе държеше юздите и си чоплеше зъбите.

Едуард стоеше в сянката на един вход, устремил поглед към вратата, където беше изчезнала Тео.

— Слава богу, Джонатан ви е намерил — прошепна облекчено той, когато Силвестър скочи от седлото. — Мисля, че тя все още е вътре. Поне двуколката на Джерард е тук.

— Джерард? Какво общо има Тео с този жалък плъх?

Едуард съкрушено сведе глава.

— Тео смята, че той знае истината за Вимиера.

Силвестър пребледня като смъртник.

— Вие ли, Феърфакс?

Лейтенантът кимна нещастно.

— Наистина нямах намерение да говоря по този въпрос, сър. Още в Испания бях чул разни неща и, естествено, не повярвах нито дума, но Тео… — Той вдигна безпомощно рамене. — След приема у лейди Белмонт тя заподозря нещо и буквално ми изтръгна истината. И тя като мен не повярва нито дума.

Значи тайната, която така отчаяно беше пазил, изобщо не е била тайна? Феърфакс е знаел през цялото време, но дори не му е намекнал, че знае. Тео е знаела от дни, но изобщо не се е притеснила. Чула е историята, но не е повярвала. Какъв глупак беше той! Трябваше веднага да се сети, че тя няма да повярва. Трябваше да има повече доверие в нея.

Радостта, която го прониза, беше толкова силна, че му отне дъха. Все пак той се овладя бързо и нареди строго:

— Разкажете ми как Тео се е забъркала в тази каша.

Изслуша разказа на Едуард с нарастващо неверие и накрая се запита защо е толкова скептичен. Цялата история носеше почерка на жена му. Тя бе задала правилните въпроси на правилните хора, беше си направила изводите и след това се бе хвърлила с главата надолу в хаоса, който той бе подготвил толкова грижливо.

— Какво да правя сега? — попита той, когато Едуард свърши, и въпросът му прозвуча като отчаян вик. — Какво, по дяволите, да правя сега?

Едуард го гледаше изумен и се питаше дали лорд Стоунхеридж не си е загубил ума.

— Трябва да влезем и да я спасим.

— Да, естествено — отвърна нетърпеливо Силвестър. — Това изобщо не е проблем. Искам да кажа, какво, в името на бога, да правя с Тео!

— Аха. — Най-сетне Едуард проумя къде е проблемът. — Вижте, сър, хората, които добре познават Тео, са склонни да правят онова, което тя смята за правилно. Нещо като Мохамед и планината, ако следите хода на мислите ми.

— О, разбира се, че следя хода на мислите ви, Едуард — въздъхна Силвестър. — Но нима не виждате какво се случва, когато оставяме Тео да прави онова, което смята за правилно?

Едуард поклати глава и продължи да обяснява с нарастваща решителност:

— Вижте, сър, според мен вие не преценявате правилно… ако ми разрешите тази забележка. Тео искаше да ви докаже, че е в състояние да ви помогне и че заслужава доверието ви. Ако й се бяхте доверили, тя нямаше да тръгне на своя глава и нямаше да попадне в лапите на онези негодници. Щеше да очаква вие да я включите в плана си и щеше да изпълнява нарежданията ви.

Силвестър се взираше с невиждащи очи в мрачния двор и се опитваше да приеме истината. Ако още от самото начало бе показал на Тео, че й има доверие, и двамата щяха да си спестят тази планина от трудности и мъки. Беше време да се разкрие. Ако и занапред не допуска Тео да участва в проблемите му, тя отново ще действа на своя глава. Ще се опитва да открие онова, което той се опитва да крие от нея, и той няма да е в състояние да й попречи. Днешният случай го доказваше. Само бог знаеше, че той бе положил всички усилия да й попречи, но не успя.

Тя искаше съпруг, който да й бъде партньор във всичко, и той беше принуден да го приеме. Да приеме жена си като равностойна партньорка.

Силвестър се изсмя тихо и очите му се напълниха с топлина. От всички възможни доверени лица той не можеше да си представи по-искрено и по-надеждно лице от своята безумно смела малка циганка. Ако той командва акциите, тя няма да се хвърля в подобни безумни начинания като днешното, без да знае и половината от фактите.

— Как ще влезем в къщата сър? — Настойчивият глас на Едуард върна Силвестър в реалността на Лудгейт Хил. Улицата зад тях беше оживена, градът живееше нормалния си живот, но пред тях бяха мръсният двор и светът на сенките.

— Ще почукаме на вратата, естествено — отговори спокойно лордът. — Какво предпочитате — пистолет или бастун с нож?

— Дайте ми бастуна — помоли Едуард. — Вече знам, че мога да се фехтувам доста добре с една ръка, а и проблемът с пълненето на пистолета отпада.

— Добре. — Силвестър му подаде бастуна и извади двата дуелни пистолета. — Имам още кама в ботуша и един малък пистолет. Въоръжени сме до зъби, приятелю.

Тонът му беше безгрижен, но очите му святкаха убийствено. Не вярваше, че Джерард би навредил сериозно на Тео, защото нямаше полза от това. Но ако вече я беше наранил, както твърдеше Едуард, щеше да плати с кръвта си.

— Ей сега ще почукам. Стойте плътно зад мен, за да не ви видят — нареди тихо той. — Щом вляза, влезте след мен!

Тео лежеше тихо на нара, дишаше дълбоко и равномерно, и очакваше новата поява на Джерард. Докато той беше някъде навън, вратата се отвори само веднъж и тя усети върху себе си изпитателен поглед — но който й да беше, той бе излязъл веднага. От колко време се нуждаеше Нийл Джерард, за да свърши с момичето в предната стая? Сигурно няма да се забави много. От думите, които бе разменил с грамадния мъж, й бе станало ясно, че той иска само да задоволи спешните нужди на тялото си.

Мускулите й вибрираха от енергия. Въпреки продължаващото туптене главата й беше ясна. Ставаше й все по-трудно да се прави на припаднала. Отново и отново повтаряше в мислите си техниките, на които я беше научил Едуард. Коя от тях ще използва — това зависеше от позицията на Джерард, когато се доближи до нея.

Най-сетне вратата се отвори. Тео моментално стисна очи и се постара да лежи неподвижно, макар че мускулите я боляха от напрежение.

Джерард пристъпи към нара. Тя лежеше в същата поза, в която я беше оставил. Полата й се беше вдигнала почти до коляното и разкриваше дантеления ръб на бельото й. Петте минути с мършавото слугинче бяха утолили глада му, но гледката на окованата, безпомощна графиня Стоунхеридж отново предизвика пулсиране между краката му.

Защо тази жена беше тръгнала на излет в Хамптън Корт с пистолет в джоба? Да, това беше същата жена, която имаше смелостта да се скита в пристанищния квартал. Дали го подозираше?

Дори да е така, това вече нямаше значение. Тя беше точно там, където той искаше да бъде. Ще я държи тук два дни и това ще унищожи напълно доброто й име. Ако аз поискам така, помисли самодоволно той и побърза да се поправи: ако Стоунхеридж иска така. Ако съпругът на дамата откаже да се подчини на условията му и продължи да търси истината… Невъзможно.

Но след като малката красавица е в негова власт, защо да не се позабавлява с нея — и да направи скандала истина? Той навлажни с език пресъхналите си устни. Стоунхеридж няма да се опита да си отмъсти, защото Джерард ще използва подписаното му признание за проявена страхливост пред лицето на врага. А графиня Стоунхеридж няма да разкаже на съпруга си какво е преживяла по време на пленничеството си. Никоя жена не би признала доброволно на съпруга си, че е спала с друг мъж. Дори да е било насила. Защото мъжът й ще се отврати от нея.

Джерард се приближи още малко до нара, впил поглед в неподвижното тяло.

„Ела по-близо! Дяволите да те вземат, ела по-близо!“ — умоляваше безмълвно Тео. Ако не беше веригата, щеше да го изрита, но не посмя да поеме този риск и да пропилее единствения си шанс.

Тя премести тежестта си върху сламеника и неспокойно раздвижи единия си крак.

Чу как Джерард задиша ускорено. После усети топлината на тялото му. Имаше чувството, че всяка пора и всяка клетка от кожата й са напрегнати до крайност и силно чувствителни. Усети приближаването му, но не отвори очи. Почакай още малко!

И тогава дойде моментът, когато той вече беше достатъчно близо. Ръката й се стрелна напред и тя заби пръсти в очите му. Тя се извъртя гъвкаво и се хвърли върху него. Джерард изпищя пронизително и отчаяно закри очите си. Тео се метна отгоре му и го затисна с дебелата верига. После изпълзя назад и се изправи.

В същия момент някой задумка с юмруци по входната врата. Човек отвътре се втурна да отвори. Джерард лежеше, притиснат от железните брънки, и разтъркваше очите си, които като по чудо бяха останали в орбитите си.

Тео пое дълбоко дъх. По лицето й течеше пот, но вените й пулсираше триумф. Вслуша се в шума и си каза, това е Едуард. Не сам, естествено. Сигурно Стоунхеридж с него и ще разбере, че тя се е освободила сама. Или поне отчасти. Дано това го умилостиви… поне малко.

Страхотният й план се провали. Провали го собствената й неспособност и импулсивност. Стоунхеридж имаше пълното право да я накаже най-строго.

— Дайте ми ключа! — заповяда Тео и дръпна крак. Веригата се опъна още повече.

Джерард захърка и се задави. Трескаво заопипва жакета си, за да стигне до вътрешния джоб. Долу отекна пистолетен изстрел и някой изрева. Къщата се разтресе.

— Побързайте — рече студено Тео и леденият гняв в очите й отстъпи място на презрение. — Иначе ще се поразходя в тази хубава стаичка и тогава… Нали знаете, че ви дължа малко тормоз… макар да се съмнявам, че си струва да се напрягам.

Джерард извади ключа от джоба си и й го връчи с трепереща ръка.

— Благодаря. — Тео грабна ключа и си каза, че когато съпругът й я намери, ще има нужда от помощ. По-добре похитителят й да остане с веригата на шията, докато се появи Силвестър. — Ще го използвам по-късно — обяви спокойно скръсти ръце на гърдите си и се обърна към вратата, която се отвори с трясък.

Силвестър обхвана сцената с бърз поглед. Заля го вълна от сладко облекчение. Каквото и да бяха причинили на Тео, тя беше цяла и невредима. В сивите очи блесна смях, когато Тео реагира на появата му с обичайното предизвикателно накланяне на главата. Но днес в погледа й имаше и страхлив въпрос и това го изпълни със задоволство.

— Я виж ти, скъпа моя — произнесе провлечено той. — Както изглежда, ти нямаш нужда от рицарските ни услуги.

— За съжаление не успях да се измъкна от къщата — обясни Тео, стараейки се да му покаже, че оценява високо усилията, които е положил. Положението й и без това беше ужасно.

— Просто не си имала нужното време — кимна спокойно той. — Не мога да си представя друга причина.

Едуард се изкиска задавено и се закашля, за да го прикрие.

— Как те нарани той? — попита Силвестър и нежната ирония в гласа му изчезна.

Тео опипа внимателно тила си.

— Някой ме удари по главата… но не тази жалка твар.

Силвестър кимна.

— Въпреки това ще го запиша в неговата сметка. Затворете вратата, Едуард. Трябва да уредя още една сметка и не искам никой да ми пречи.

Той щракна с пръсти и Тео му подаде ключа за веригата. Все още не знаеше как да тълкува моментното настроение на съпруга си. Той излъчваше огромна опасност, но тя изобщо не се чувстваше заплашена. Все пак беше по-добре да не говори много и да се подчинява на нарежданията му.

Едуард спусна едното резе и застана на прага с бастун в ръка. Тео забеляза, че ножът е изваден и по острието лепне кръв. През това време Силвестър я освободи от веригата, хвана другия край и го дръпна.

— Време е за малък разговор, Джерард — заговори любезно той. — Едуард, моля ви да запомните всяка дума, която ще чуете.

— Точно такъв беше планът ми — обяди се Тео, забравила решението си да мълчи. Това беше чудесна възможност да спаси кожата си. — Исках да го накарам да говори.

— С теб ще се занимая по-късно, циганко. Ако искаш да намалиш наказанието, което те очаква, съветвам те да си затвориш устата.

Това вече прозвуча като заплаха, но Силвестър никога не я наричаше „циганко“, когато беше много сърдит. Тео застана до Едуард, който й се усмихна и в очите му светна тържество.

— Не съм изгубил сръчността си — пошепна в ухото й той и й показа окървавеното острие.

— Ти винаги си бил първокласен фехтовач — отвърна с усмивка тя и го целуна по бузата. — Уби ли го?

— Не, разбира се. Само го одрасках, но това го вразуми. Беше размахал насреща ни дебела тояга.

— Нека се върнем за малко във Вимиера, Джерард — рече Силвестър. Нави веригата на ръката си и пристъпи към нара. — Убеден съм, че имаш какво да ми кажеш.

Мълчание.

— Говори, ако обичаш — настоя спокойно Силвестър. — Нали не искаш да ми създаваш повече трудности, отколкото е необходимо? Аз те познавам добре, стари приятелю. Какво се случи през онзи ден? — Той дръпна веригата малко по-рязко и Джерард отговори задавено:

— От ротата ти бяха останали съвсем малко хора.

— През целия ден бяхме много по-малко от французите. — Силвестър говореше напълно безизразно, но очевидно се бе пренесъл в миналото. Стоеше в тясната, мрачна стаичка в Лудгейт Хил, но в спомена си отново беше в горещата португалска равнина, взираше се в залязващото слънце и следеше напредването на французите.

Френската линия се приближаваше неумолимо. Неговите войници стреляха срещу залязващото слънце. Сержант Хенли отиде при него и му каза нещо, което отдавна очакваше да чуе. Вече нямаме муниции. Ще отблъснем и тази атака, но за следващата нямаме муниции.

Къде, по дяволите, се бави Джерард? Силвестър се обърна към веригата от хълмове в далечината. Между две възвишения проблясваше синьото море. Зад него беше мостът, който му бяха заповядали да удържи. Джерард трябваше да доведе подкрепление по този мост.

За момент Силвестър видя отново подлия страхливец на нара, после пак се пренесе в Португалия. Върна се в изгорената от слънцето равнина. Спомените го връхлитаха отвсякъде: лица откъси от разговори, ужасната безпомощност, когато му стана ясно, че е принуден да капитулира, след като цял ден е удържал моста срещу превъзхождащата го неприятелска армия. През цялото време той и войниците му се риеха, окрилени от вярата, че ще дойде подкрепление. А сега щяха да се предадат и кръвта на младите, мъже, паднали върху сухата земя наоколо, щеше да се е проляла напразно.

Дупката в паметта му изведнъж се запълни. Лицето на младия ефрейтор, който се беше изкачил на самия връх на сухото дърво край реката, за да наблюдава, изникна съвсем ясно в съзнанието му. Момъкът бе слязъл от поста си, за да докладва. Говореше задъхано, очите му се въртяха диво. Новината, която донесе, звучеше невероятно. Британски войници се появили на възвишението зад моста. Той видял как проблясва леща на далекоглед. Огледали бойното поле… и се върнали обратно.

В първия момент Силвестър не разбра какво означава тази вест. Помоли момчето да я повтори. След това се ядоса. Заяви му, че горещината и страхът са помътили ума му и са замъглили погледа му. Но ефрейторът отново повтори невероятната вест.

Малкият му отряд е изоставен. Подкреплението, водено от капитан Джерард, няма да се появи. Защо? Още докато командирът се опитваше да приеме този ужасяващ факт, младият ефрейтор падна, покосен от вражески куршум. Френската орда се понесе през равнината, надавайки боен вик: „Да живее императорът!“. Силвестър заповяда на оцелелите да сложат оръжие. И без това вече нямаха муниции. Само ефрейторът и сержант Хенли знаеха, че подкреплението няма да дойде. Но и сержантът загина от френски байонет.

Пред военния съд капитан Нийл Джерард даде показания, че когато пристигнал начело на подкреплението, майор Гълбрайт вече бил предал полковото знаме и капитулирал безусловно. Причината? Тя бе изгубена в мъглата на амнезията. Батальонът на Джерард подгонил французите през равнината, но не могъл да ги победи.

Силвестър имаше чувството, че в главата му струи ослепителна светлина. Почувства се освободен от огромна тежест. Нийл вероятно предполагаше, че приятелят му не знае нищо за страхливото му оттегляне. Само острите очи на младия ефрейтор и блясъкът на далекоглед го бяха издали. Затова по време на процеса не беше нужно да прави нищо друго, освен упорито да твърди, че е изпълнил заповедта, която е получил, а майор Гълбрайт — без нито един жив свидетел, обвинен от собствените си действия, въпреки че мотивът оставаше загадка — не беше в състояние да обори твърденията му. Но защо тогава Нийл се опитваше да го убие?

— Да — проговори Силвестър и сложи край на потискащото мълчание, което бе надвиснало в стаята. — Да, французите ни превъзхождаха по сила, затова ти ни изостави на произвола на съдбата.

— Видяхме ви от хълма. Нищо не можех да направя. Зад веригата от хълмове чакаха още три френски полка — заобяснява възбудено Джерард. — Аз имах само сто и петдесет души. Ако ви бяхме дошли на помощ, щяха да ни изколят заедно с вас. Проклятие, Силвестър, онези от главната квартира изобщо нямаха представа какво искат от нас.

— Имаха, разбира се — възрази трезво Силвестър. — Ако ти се бе присъединил към нас с хората си, щяхме да удържи моста още два часа, докато пристигне армията. Ние останахме без муниции, Джерард. — Гласът му нанасяше удар след удар и всички бяха смъртоносни. — Само заради това спряхме да се бием.

— Не! Не се самозалъгвай! — извика пронизително Нийл. — Щяха да изколят всички ни. Ти беше в равнината и не можеше да видиш онова, което аз видях от хълма.

— Затова ли просто се обърна и избяга? — попита ледено Силвестър. — Ние паднахме, изгубихме полковото знаме, изгубихме моста. Загуба, откъдето и да го погледнеш. Но искам да ми кажеш още нещо… — Гласът му прозвуча изненадващо меко. — Защо се опитваше да ме убиеш? Ти унищожи доброто ми име. Ти ме принуди да се уволня от армията. Нима това не ти беше достатъчно? Защо искаше да ми нанесеш и последния удар?

В мътните кафяви очи на Джерард проблесна страх.

— Сержантът ми…

— Аха — кимна бавно Силвестър. — О’Фланъри, нали? Той те изнудва.

Джерард не отговори и Силвестър изкриви лице в гримаса на отвращение. Обърна се рязко към Едуард и очите му под синкаво оцветения белег светнаха като пламтящи въглени.

— Чухте ли всичко, Феърфакс?

Едуард застана мирно, а Тео се отдръпна към вратата с желанието да стане невидима. Онова, което ставаше между тримата мъже, беше извън нейния живот. Те се намираха в свят, където важаха други правила и дебнеха страшни опасности.

Силвестър кимна и пусна веригата. Джерард седна на нара и започна да разтрива изтръпналите си мускули. Лордът свали жакета си и започна да навива ръкавите на ризата.

— Едуард, отведете Тео в каретата и ме чакайте. Трябва да уредя още нещо тук. Сигурен съм, че това ще е най-приятната част от днешния ден.

Джерард пребледня като смъртник. Продължи да седи на нара и да мачка врата си, докато наблюдаваше като хипнотизиран как Силвестър разголи силните си лакти, сви и протегна ръце и разтърси пръстите, за да разхлаби мускулите.

Тео осъзна, че не бива да допусне онова, което ей сега щеше да се случи. Все едно дали разбираше детайлите на проблема или не. Не изпитваше и капчица съчувствие към жалкия Нийл Джерард и все още я побиваха тръпки при спомена за докосването му — но знаеше, че ако Силвестър се поддаде на убийствения си напор за отмъщение, ще се случи нещо ужасно и невъзвратимо, което ще го преследва до края на живота му.

Тя се придвижи безшумно до него и сложи ръка върху лакътя му. Той обърна към нея лице, побеляло от гняв, и тя се уплаши, но гласът й прозвуча спокойно:

— Знам как се чувстваш, Силвестър. Знам, че си убеден в правото си да отмъстиш. Но ти получи онова, за което дойде тук. Ако се захванеш с него, ще го убиеш. Той не е дорасъл за теб. Само го погледни — той е въшка… или не, Рози ще каже, че не бива да обиждаме въшките по такъв начин. Той е достоен за отвращение и е жалък страхливец, но не си струва да му отмъщаваш. Наистина ли ще ти достави удоволствие да смачкаш тази жалка твар? Ще изпиташ ли удовлетворение от насилието?

Силвестър бавно се върна в настоящето и осъзна къде се намира и какво иска да извърши. Погледна в изпълнените със съчувствие очи на Тео, чу мъдрите й думи и разбра, че само след минута щеше да изгуби контрол над себе си. Знаеше, че щом забие юмрук в мършавото тяло на своя някогашен приятел, ще се самозабрави и ще потъне в оргията на кървавото отмъщение. А после до края на дните си ще се измъчва от унижение и ще се съмнява в умението си да се владее.

— Моля те — прошепна нежно Тео и помилва бузата му. — Всичко свърши, любов моя. Пусни го да си върви. Аз съм до теб. Ще ти помагам.

Той потъна в сините езера на очите й, прие облекчаващия балсам на думите й. Видя в очите й онова, което помнеше от часовете, когато тя седеше до леглото му и облекчаваше болката му, и се освободи от мъчещия го гняв. Обхвана китката й и несъзнателно я прокара отново по бузата си.

— Да — прошепна той с болезнена усмивка. — Ти си до мен, любов моя. И ще ми помагаш, каквото и да правя и да казвам.

— Ти се омъжи за жена от семейство Белмонт — отвърна Тео и се усмихна облекчено: тонът му се бе променил, а очите му светеха по съвсем нов начин. — Аз съм част от живота ти, все едно харесва ли ти, или не.

Той обхвана нежно брадичката й и задържа погледа й.

— Вече установих, че ми харесва. Даже много. — Наведе се и я целуна съвсем леко по устата. — Ние с теб имаме още много да си говорим, моя скъпа съпруго.

Тео кимна безмълвно.

— Може би е по-добре вие да вземете екипажа, сър — обади се колебливо Едуард. — Ако ми поверите коня си, ще отида на Кързън стрийт и оттам ще си взема екипажа.

— Планът звучи разумно — кимна спокойно Силвестър и се обърна към треперещия Джерард: — Предлагам ти да направиш едно дълго пътуване в чужбина. Няма да настоявам за нов военен съд, но няма и да се наложи, щом лейтенант Феърфакс даде показания за признанието ти.

Той облече жакета си и за момент задържа в ръката си единия от дуелните пистолети.

— Бих те предизвикал, но мъжът рискува честта си, ако излезе срещу страхливец. Да вървим, Тео.

Той я избута енергично от мрачната стаичка и двамата заслизаха по стълбите. От една врата на парапета надникна смъртно уплашено лице. Тео веднага забеляза, че вратата е пробита с изстрел. Спомни си кръвта по ножа на Едуард и се запита колко хора в тази жалка дупка сега ближат раните си. Във всеки случай никой не им попречи да напуснат къщата.

Силвестър настани Тео в екипажа и седна до нея.

— Ще се видим по-късно, Едуард. — Наведе се към спътника им и стисна здраво ръката му. — Един мъж не би могъл да си пожелае по-надежден съюзник.

— Ами аз? — попита възмутено Тео. — Аз съм много надеждна съюзница.

— Това е тема на предстоящия ни разговор — отговори съпругът й, опитвайки се да скрие усмивката си. — Дай ми юздите, момче.

Хлапакът отскочи настрана, улови сръчно подхвърлената монета и побягна, зарадван от добрата печалба.

— Аз съм също толкова добра съюзница като Едуард — повтори упорито Тео. След като всичко завърши добре, тя беше решена да извлече капитал от голямото събитие. — Признавам, че планът ми претърпя неочакван обрат, но резултатът е същият. Ти имаш признанието на Джерард и обективен свидетел.

— Правилно — кимна спокойно Силвестър и попита: — Как е главата ти?

— Малко ме боли — призна тя. — Да, знам, че нещата се объркаха, но не виждах какво друго мога да направя.

— При дадените обстоятелства те разбирам напълно — увери я той.

— Обичам те — каза Тео в случай, че той все още не е разбрал за какво става дума.

— Да, знам — отговори Силвестър все така спокойно. — А аз те обичам от мига, в който те видях за първи път. Ти поставяше търпението ми на огромно изпитание, скъпа, но любовта си остава. — Погледна я и строгото му изражение моментално изчезна, а винаги хладните очи светеха от любов.

— Никога, дори в най-смелите си сънища… май е по-добре да кажа: в най-страшните си кошмари, не съм си представял, че ще се влюбя безнадеждно в една страстна, безумно смела, дебелоглава, дива циганка. Но точно това се случи.

Тео се усмихна с разбиране и се замисли за дядо си. Все едно какво се крие зад условията в завещанието му, той не е имал намерение да я нарани. Може би е чул нещо за Силвестър Гълбрайт… нещо, което го е накарало да вярва, че наследникът на титлата ще направи внучката му щастлива. Старецът беше толкова потаен и плетеше такива интриги, че тя не би се учудила, ако разбере, че след смъртта на сина си е положил всички усилия да разбере нещо повече за живота и характера на своя наследник. Каквато и да е истината, крайният резултат щеше да му хареса — както се харесваше и на всички други, а на внучка му доставяше толкова радост.

Тео се притисна към съпруга си и облегна глава на рамото му. Изпълваше я дълбоко чувство на вътрешен мир. Имаше чувството, че от раменете й се е смъкнал тежък товар.

Спряха пред къщата и Силвестър скочи от капрата. Тими се втурна да поеме конете. Силвестър вдигна Тео и я пренесе на ръце до входната врата.

— Наред ли е всичко, милорд? — попита загрижено Фостър.

Въпреки проявената смелост Тео изглеждаше доста изтощена.

— Не съвсем, но всичко ще се оправи — увери го Силвестър. — Кажете на Дора да приготви студен компрес и арника и да отнесе всичко в спалнята на лейди Тео.

Фостър не можа да скрие уплахата си.

— Веднага, милорд. Лейди Емили, лейди Клариса и лейди Рози очакват завръщането ви в библиотеката.

— О, я виж ти! Добре, в такъв случай отнесете лекарствата в библиотеката. — Силвестър се запъти нататък, без да изпуска жена си от ръцете си.

— Какво се е случило, за бога? — Емили скочи и се втурна към тях. — Бледа си като призрак, Тео?

— Не се притеснявайте, нищо ми няма — отговори бързо Тео. — Аз… ами, спънах се на улицата и щях да попадна под колелата на една карета, но Силвестър ме измъкна в последния момент.

Съпругът й се въздържа от коментар и само Рози забеляза вдигнатите вежди и потръпващите ъгълчета на устата.

Лакеят пристигна с лекарствата и ги остави на ниската масичка до дивана. Всички изчакаха излизането му, без да заговорят. Силвестър усещаше едва потисканата възбуда в помещението, но не каза нищо. Застана зад Тео и внимателно раздели косата на тила й, за да огледа цицината.

Тео също усети общото вълнение.

— Какво има? — попита любопитно тя. Особено Клариса сияеше от радост.

— О, Тео, Джонатан получи фантастична поръчка! Ще нарисува дъщерята на лорд Декатур. Веднага след това поиска ръката ми от мама и тя се съгласи! — Клариса захълца от щастие и засрамено се извърна настрана.

Тео се усмихна сърдечно, опитвайки се да не издава болката си, докато Силвестър я преглеждаше.

— Това е прекрасно, мила.

— Да, но не е изненада — отбеляза Рози, докато си избираше бисквитка от чинията пред нея. — Клари се държи, сякаш някога е имало съмнения.

— Във всеки случай дойдохме да ти съобщим новината — намеси се бързо Емили, за да предотврати избухването на Клариса. — Освен това имаме въпрос към Стоунхеридж. — Той вдигна изненадано глава и тя го дари с плаха усмивка. — Решихме да направим двойна сватба и…

— Каква прекрасна идея! — извика въодушевено Тео. — Ще се венчаете в Стоунхеридж, естествено.

— Но разбира се — подкрепи я Силвестър.

Емили се изчерви.

— Знам, че ще е прекрасно, но ние искахме да попитаме нещо друго. Много бихме искали именно вие да ни отведете пред олтара, Стоунхеридж. Какво ще кажете?

— Никой друг не ни се струва подходящ — допълни Клариса. — Чичо Хорас… братовчедът Сесил… те не принадлежат по същия начин към семейството.

Силвестър се усмихна с цялата сърдечност, на която беше способен. Намокри една кърпа със студена вода и внимателно я сложи върху тила на Тео.

— Чувствам се дълбоко почетен.

— Ще отведете ли и мен пред олтара? — попита сериозно Рози и избърса лепкавата си уста. — Когато му дойде времето.

— Не, няма да го допусна — отговори сухо Силвестър и намаза подутото място с мехлем от арника. — Не искам да изложа някоя бедна душа на такава жестока съдба.

Емили и Клариса се закискаха, но Рози изобщо не се впечатли.

— Май сте прав. Пък и аз не очаквам да се омъжа. Трябва да намеря човек, който да проявява специален интерес към паяци и тем подобни, а не вярвам, че мъжете харесват такива неща.

— О, не го казвай. Подходящият мъж често се появява напълно неочаквано — обясни весело Тео и нежно стисна ръката на мъжа си. — Да не говорим, че произхожда от невъзможно семейство.

— Даже от семейство като Гълбрайтови — засмя се безгрижно той.

— Ти не си Гълбрайт — поправи го строго Тео. — Според мен си подхвърлено дете.

В този момент Елинор буквално влетя в помещението, забравила обичайното си самообладание.

— Тео, момичето ми, какво се е случило? Фостър каза, че си ранена.

— Спънала се на улицата и една карета за малко да я прегази — разказа делово Рози. — Поне Тео казва така. Стоунхеридж обаче си мълчи.

Елинор хвърли остър поглед към зет си и се наведе да прегледа раната на дъщеря си. Силвестър се усмихна с лека ирония, но не благоволи да даде обяснения.

— Няма сериозни поражения, мадам. Кожата е цяла.

— Прав сте — отговори тихо тя, опипвайки подутината. — Сигурно те боли главата, миличка.

— Вероятно има чувството, че я удрят чукове — кимна Силвестър. — Най-добре да я настаним в леглото. Нали ще ме извините, мадам? Незабавно ще я отнеса горе.

— Да, разбира се. Ще предложа на лейди Гълбрайт и Мери да дойдат с нас на Брок стрийт, за да обядваме. Те тъкмо се качиха в стаите си, за да си свалят шапките.

Елинор напразно се постара да прикрие израза на умора по лицето и досадата в гласа си. Вече беше прекарала безкрайна сутрин с двете дами.

Силвестър енергично поклати глава и вдигна Тео от дивана.

— Наистина не е нужно да се занимавате повече с майка ми, мадам. Ако тя не е в състояние да си намери забавление за следобеда, ще й кажа да върви по дяволите.

Елинор се опита да остане сериозна, но не издържа и избухна в смях.

— Не бих казала, че това са думи на любящ син, Силвестър, но съм напълно съгласна с вас. Хайде, момичета, Тео трябва да си почива.

— Но аз нямам нужда от почивка, наистина нямам — възпротиви се Тео, докато мъжът й я носеше по стълбата.

— Бъди послушно момиче — укори я строго Силвестър. — Ще си легнеш и няма да мърдаш.

— Ами главата ми?

— Всъщност аз нямам никакво намерение да се занимавам с главата ти.

— О, така ли? — Тео премести тежестта си и обви ръце около шията му. — Това, разбира се, е нещо друго. Съгласна съм.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.